Справа № 128/764/22
Провадження № 22-ц/801/1555/2024
Провадження № 22-ц/801/1556/2024
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року	Справа № 128/764/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» 
на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2022 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника, 
Судові рішення ухвалила суддя Ганкіна І. А.
Заочне рішення постановлено у м. Вінниці
Повний текст судового рішення виготовлено 23 вересня 2022 року
Додаткове рішення постановлено у м. Вінниці
Дата складення повного тексту додаткового рішення - 06 жовтня 2022 року,

Встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 серпня 2020 року близько 15 год. 45 хв. за адресою: Львівська обл. смт. Новий Яричів сталось ДТП, в якій відбулось зіткнення двох транспортних засобів: автомобіля марки "FORD FOCUS", р.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_2 , та мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON", р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП пасажир мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX" р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140000000681 від 28 серпня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року, винесеною прокурором Львівської Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Ярославом Романовичем Демчиним за наслідками розгляду матеріалів кримінального провадження № 62021140010000158 від 25 травня 2021 року за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, які виділенні з матеріалів кримінального провадження № 12020140000000681 від 28 серпня 2020 року, закрито кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з смертю ОСОБА_3 . 
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 133938693 (чинного на дату ДТП). 
16 вересня 2020 року його представник повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся в порядку, визначеному Законом № 1961-IV, із заявами на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених ним до відшкодування вимог, містились: - 167 056,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання; - 18 892,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди; - 85 014,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника. У відповідь на адвокатський запит заступник директора Департаменту з врегулювання моторних ризиків ПрАТ «ВУСО» ОСОБА_5 листом вих. №2133520 від 23.09.2021 р. повідомив, що 23 вересня 2021 року ПрАТ «ВУСО» прийняло рішення щодо виплат страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 28 серпня 2020 року з вини водія забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX - 1HD1KBM13EB670925, р.н. НОМЕР_2 . Таким чином на користь матері загиблої - ОСОБА_6 виплачено моральну шкоду в розмірі 9446,00 грн. (50% від заявленої суми відшкодування) та 28 338,00 грн. витрат на поховання. Щодо оплати втрати годувальника - оплата не відбулась. 
Таким чином, страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн. у строки, встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, сплачено не було, що стало підставою для звернення в суд за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Проте, відповідач у відповідь на адвокатський запит листом вих. № 2133520 від 23 вересня 2021 року повідомив, що 23 вересня 2021 року ПрАТ «ВУСО» прийняло рішення щодо виплат страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 28 серпня 2020 року з вини водія забезпеченого транспортного засобу марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX - 1HD1KBM13EB670925, р. н. НОМЕР_2 . Проте не вказано, яку суму виплачує, та чому відмовлено у виплаті страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2022 року стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника в сумі 85 014,00 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.
Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в сумі 21 000,00 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «СК «ВУСО» просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» залишити без задоволення; додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні судових витрат на правову допомогу; зробити розподіл судових витрат ПрАТ «СК «ВУСО» в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Зазначив, що заочне рішення суду вважає помилковим, незаконним, ухваленим при неправильному застосуванню норм матеріального права та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими і при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції помилково винесено заочне рішення без урахування обставин, що відповідачем у справі було подано відзив на позовну заяву, а також подавались клопотання про розгляд справи у його відсутність. 
Позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви не було надано докази, що відповідають вимогам статтей 77 і 79 ЦПК України, на підтвердження того, що він є особою, яка відповідно до п. 27.2 ст. 27 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю годувальника (потерпілої). Факт знаходження позивача на утриманні у загиблої підлягав доказуванню, а позивачем не надано доказів про те, що він був на утриманні потерпілої, яка загинула під час ДТП і мала свою, самостійну родину, дитину і чоловіка та жила окремо від батьків. 
Відповідач вважає, що факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку позивач - батько загиблої, має самостійний дохід (пенсію) в розмірі 9175,58 грн., який є значно вищим ніж прожитковий мінімум, встановлений законом на дату смерті потерпілої. Суд першої інстанції не звернув увагу на суттєву обставину справи, що непрацездатні члени сім`ї загиблої можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. 
Витрати на правничу допомогу, що були стягнуті додатковим рішенням суду першої інстанції безпідставні, такі що не відповідають вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду, а при визначені їх розміру суд першої інстанції не врахував заперечення викладенні у відзиві на позовну заяву.
Також відповідач подав до суду заяву про розподіл судових витрат, у якій просив зробити розподіл судових витрат на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. за наслідками апеляційного розгляду.
У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 28 серпня 2020 року близько 15 год. 45 хв. за адресою: Львівська обл. смт. Новий Яричів сталось ДТП, в якій відбулось зіткнення двох транспортних засобів: автомобіля марки "FORD FOCUS", р.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_2 , та мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON", р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП пасажир мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140000000681 від 28 серпня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року, винесеною прокурором Львівської Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Ярославом Романовичем Демчиним за наслідками розгляду матеріалів кримінального провадження № 62021140010000158 від 25 травня 2021 року за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, які виділенні з матеріалів кримінального провадження № 12020140000000681 від 28 серпня 2020 року, закрито кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з смертю ОСОБА_3 (т. 1 а. с.43-45).
Відповідно до свідоцтва про смерть від 08 вересня 2020 року серії НОМЕР_3 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 2634, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. с. 37). Смерть настала внаслідок ДТП, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть № 61/20 від 31 серпня 2020 року (т. 1 а. с. 37 зворот).
Позивач ОСОБА_1 є батьком загиблої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ), що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 , виданим Гаївським с/ЗАГС Барського району Вінницької області, актовий запис № 6 від 27 липня 1975 року (т. 1 а. с. 35 на звороті) та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 05 березня 2008 року, актовий запис № 156 від 28 січня 1995 року (т. а. с. 36 зворот).
Станом на дату ДТП відповідальність водія мотоцикла марки "HARLEY-DAVIDSON FLHX", р.н. НОМЕР_2 була застрахована у відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» - поліс № 133938693, який діяв на момент настання ДТП станом на 28 серпня 2020 року (т. 1 а. с. 45 на звороті).
Із посвідчення серії НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_1 призначено пенсію за віком, терміном дії: довічно та видано 27 червня 2013 року пенсійне посвідчення № НОМЕР_7 (т. 1 а. с. 23 на звороті).
Із наданої 08 вересня 2020 року за вих. № 2230 Міським комунальним підприємством «Управляюча компанія «Замостя» копії особового рахунку вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 проживали: ОСОБА_1 - квартиронаймач; ОСОБА_6 - дружина; ОСОБА_3 - зять; ОСОБА_4 - дочка; ОСОБА_8 - онук (т. 1 а. с. 46 зворот).
Згідно довідки про доходи, виданої Комунальним закладом вищої освіти «Вінницька академія безперервної освіти» ОСОБА_4 працювала в закладі на посаді доцента кафедри та за період з січня 2020 року по липень 2020 року їй нараховано заробітну плату у розмірі 121 483,03 грн. (т. 1 а. с. 22 зворот).
Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 22 вересня 2020 року № 321 розмір пенсії ОСОБА_1 за серпень 2020 року становив 9175,58 грн., а всього за період з серпня 2019 року по серпень 2020 року 107 879,35 грн. (т. 1 а. с. 23).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сума виплаченого позивачем страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника на даний час відповідачем не відшкодована, а позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають до задоволення у зазначеному розмірі - 85 014,00 грн.
Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті Закону України «Про страхування» страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, а страховим випадком подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно із частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) зазначив, що законом не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.
Умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц.
Викладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач отримує пенсію у розмірі 9175,58 грн., який є значно вищим ніж прожитковий мінімум, встановлений законом на дату смерті потерпілої, оскільки такий факт не свідчить про відсутність реальної потреби матеріальної допомоги. 
Крім того, відхиляються доводи апеляційної скарги у тій частині, що ОСОБА_1 до позовної заяви не було надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що позивач перебував на утриманні померлої та є особою, яка відповідно до п. 27.2 ст. 27 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю годувальника (потерпілої), адже відповідно до положень статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки перебували на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.
Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 квітня 2024 року у справі № 381/1349/22; від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц; від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.
Звернувшись до суду, позивач просить відшкодувати шкоду, заподіяну смертю потерпілого пов`язану із втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн.
Ліміт страхового полісу складає 200 000,00 грн.
Встановлено по справі, що ОСОБА_1 є батьком загиблої у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_4 , який разом із дочкою проживав та вів спільне господарство, досяг пенсійного віку, є непрацездатною особою, потребує постійної сторонньої допомоги, а тому відповідно до статей 1187, 1200 ЦК України та статей 6, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на його користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.
З урахуванням того, що відповідачем не було здійснено виплату страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника у сумі - 85 014 грн., то вказана страхова виплата підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Отже, висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими. 
Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про помилкове ухвалення судом першої інстанції заочного рішення без урахування того, що ним було подано відзив на позовну заяву і клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача і його представника за наявними письмовими доказами, слід зазначити наступне. 
Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.
Умовами проведення заочного розгляду справи є: 1) належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання; 2) нез`явлення відповідача у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та 4) відсутність заперечень позивача проти такого вирішення справи. Лише в разі одночасного існування всіх перелічених умов суд може ухвалити заочне рішення в справі (частина перша статті 280 ЦПК України).
Проте, як вбачається із матеріалів справи відповідач ПрАТ «СК «ВУСО» 13 червня 2022 року надав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому заперечив проти доводів позову та просив у задоволенні позовних вимог відмовити (т.1 а. с. 58-76).
Таким чином, враховуючи, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву, суд першої інстанції, у порушення умов ст. 280 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про заочний розгляд даної справи.
Разом з тим, відповідачем подавалось клопотання про розгляд справи за його відсутності (а. с. 56), що свідчило про не бажання сторони приймати безпосередню участь в розгляді даної справи у суді першої інстанції. 
З урахуванням того, що порушення умов ст. 280 ЦПК України не є підставою для обов`язкового скасування рішення суду, що визначенні ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що з цих підстав заочне рішення скасованим бути не може. Більше того, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя та права на апеляційне оскарження рішення суду, процесуальні права сторони відповідача поновлені шляхом звернення до апеляційного суду і під час апеляційного розгляду судом безпосередньо перевірені докази, якими обґрунтовуються обставини, викладені в позовній заяві та заперечення відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та в його апеляційній скарзі.
За правилами частин 1 і 2 статті 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.
При допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права в ухваленні заочного рішення суду, неправильного вирішення справи не встановлено судом апеляційної інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі розглянуті та визнані безпідставними, і такими, що не впливають на висновки суду, про що наведено вище.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував заперечення викладенні у відзиві на позовну заяву, а тому вони безпідставні, такі що не відповідають вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду, розцінюються критично у зв`язку з наступним. 
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З досліджених матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 видано довіреність Мелеху Д. О. на представництво його інтересів по факту дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28 серпня 2020 року, на автодорозі М-06, 511 км. «Київ-Чоп», під час якої ОСОБА_4 загинула на місці події (т. 1 а. с. 24). Також, ОСОБА_1 укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 3139 від 09 вересня 2020 року з АО «Автопоміч» в особі керуючого партнера Мелеха Д. О. (т. 1 а. с. 26-28).
Між адвокатом Найдою К. В. та керуючим партнером АО «Автопоміч» Мелехом Д. О був укладений договір про залучення адвоката до надання професійної правничої (правової) допомоги № 29/03-22 від 29 березня 2022 року (а. с. 48-49), та надано на підтвердження повноважень адвоката Найди К. В. у Вінницькому районному суді Вінницької області - у суді першої інстанції, ордер на надання правничої (правової ) допомоги (т. 1 а. с. 49 на звороті).
На підтвердження витрат на правову допомогу надано детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 23 вересня 2022 року на загальну суму 21 000,00 грн. за 7 годин роботи адвоката (т. 1 а. с. 114-115). 
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
З урахуванням того, що позовні вимоги були задоволені повністю та виходячи із доведеності співмірності й розумності розміру понесених судових витрат ОСОБА_1 , з урахуванням складності справи та процесуальних дій вчинених представником, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення судових витрати на правову допомогу з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі визначеному стороною позивача, а саме в сумі 21 000,00 грн. 
Заперечення відповідача стосовно розміру винагороди адвоката зводяться до власної оцінки складності справи та абстрактного посилання на неспівмірність витрат на правничу допомогу, без належного мотивування такої позиції, а тому апеляційним судом відхиляються. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення і його мотивування є достатніми й зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином, у зв`язку з тим, що апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача, понесені ним судові витрати покладаються на цього відповідача, а подана представником відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» - адвокатом Шиліним В. А. заява про розподіл судових витрат залишається без задоволення
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2022 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник