ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року	Львів	Справа № 380/30282/23 пров. № А/857/7215/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
судді-доповідача:                                                            Шинкар Т. І..,
суддів:                                                            Іщук Л. П.
                                                                                 Обрізка І. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Желік О.М.), ухвалене в  порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м.Львові 16 лютого 2024 року, у справі № 380/30282/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора у Львівській області про стягнення грошових коштів,
В С Т А Н О В И В :
26.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з грошової компенсації за 176 невикористані дні основної та додаткової відпусток в сумі 572526, 24 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись нормами абзаців 1, 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі – Порядок № 100)   зазначив, що оскільки нарахування та виплата середньої заробітної плати за час затримки виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі здійснена у 2023 році в сумі 430636,36грн., а тому такі суми включаються до розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки. Вказав, що відповідачем самостійно здійснено правову кваліфікацію спірних правовідносин на власний розсуд та визначено суму компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток у розмірі 14979,36 грн., при цьому неправильно застосувавши норми чинного законодавства та наявну судову практику у цій категорії правовідносин. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до положень абзацу 2 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсації позивачу за всі дні невикористаних відпусток при звільненні (з 03.10.2023) здійснювалося, виходячи з фактичного заробітку за період з січня 2023 року по вересень 2023 року включно, який складається з заробітної плати, нарахованої у період з квітня 2023 року по вересень 2023 року (у період з січня 2023 року по березень 2023 року будь-які нарахування відсутні), і до такого не входить зазначений середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, оскільки він охоплює період з 11.06.2021 по 10.06.2022. Таким чином, відповідач вважає, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31.12.2023, проводилась правильно, виходячи з виплат, нарахованих лише у 2023 році.
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач  заперечив вимоги апеляційної скарги. Позивач вважає, що доводи апеляційної скарги не грунтуються на фактичних обставинах справи, чи то на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також непідтверджені належними та допустимими доказами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. А оскаржуване рішення без змін.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України  відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що наказом Генерального прокурора № 1135ц від 29.09.2023 позивача звільнено  з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) з 03.10.2023.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2023, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2023 у справі № 380/8338/23, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.007038 за період з 11.06.2022 до 29.03.2023 в сумі 354040 грн. 96 коп.
Відповідно до даних розрахункових листів, ОСОБА_1 у 2023 році (з квітня по день звільнення) нараховано та виплачено 433 953,21 грн., в тому числі 430 636,36 грн. середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.007038 на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2023 у справі № 380/8582/22.
Кількість днів невикористаної відпустки, які роботодавець визначив самостійно,  становить  176 днів, виплачена компенсація за невикористані дні відпустки становить 14979,36 грн. (розрахунковий лист за жовтень 2023).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати зазначеної компенсації в сумі 14979,36 грн., ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України  та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із вимогами 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора; прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, а також виплата компенсації за не використані дні відпусток.
Отже, у таких випадках за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання виплати компенсації за невикористані дні відпусток підлягає розгляду в порядку визначеному приписами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» та Порядку 100.
Так, враховуючи вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 83 КЗпП України та ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 Закону «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Механізм обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки визначається за правилами, закріпленими у п. п. 2, 5, 7 Порядку № 100. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.
Так, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.
Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, визначені розділом ІІІ Порядку 100, відповідно до норм п. 3 якого при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що підпунктами а)  - о)  пункту 4 цього Порядку визначено вичерпний перелік виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Так, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі до зазначеного переліку не включено.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо хибного покликання відповідача на абзац 7 пункту 2 Порядку 100, згідно із яким час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду та що з розрахункового періоду слід виключити час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Так,  як це правильно зазначив суд першої інстанції, для застосування приписів першого речення цієї норми необхідними є дві умови: 1) працівник згідно із законодавством не працював, 2) і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Отже, відсутність хоча б однієї з наведених умов виключає можливість застосування цієї норми. 
Суд апеляційної інстанції констатує, що відповідно до ст. 236 КЗпП України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду є неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
Щодо ж другого речення, то таке також не підлягає застосуванню, оскільки у сторін є дані про нараховану заробітну плату працівника у 2023 році, а в спірний період бойові дії на території м. Києва не проводилися.
Таким чином, вимоги абзацу 7 пункту 2 Порядку 100 є незастосовними у спірних правовідносинах.
Щодо аргументів відповідача про те, що кошти в сумі 430636,36 грн не включаються до розрахунку середньої заробітної плати, оскільки це середній заробіток за період з 11.06.2021 по 10.06.2022, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі аргументи  не можуть братись до уваги з огляду на те, що вказана сума нарахована та виплачена у квітні 2023 року, а підставою для виплати був виконавчий лист від 21.03.2023, виданий на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/8582/22 від 09.03.2023, що відповідачем не заперечується.
Абзацами 1, 2 п. 2 Порядку 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Так, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Тобто, наведені норми встановлюють вимогу про те, що для розрахунку компенсації за невикористані відпустки використовуються виплати, здійснені у 2023 році.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано, що за розрахунковим листом за квітень 2023, який видано відповідачем позивачу, загальна сума нарахувань та виплати  становить 432135,76 грн. 
Таким чином, оскільки нарахування та виплата середньої заробітної плати за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі здійснені у 2023 році, відтак 430636,36грн. включаються до розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки.
Як це зазначено у абз. 1 п. 7 Порядку 100, що обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Так відповідач щодо кількості днів у розрахунковому періоді з 01.01.2023 по 03.10.2023, самостійно вказав загальну кількість робочих днів (198), не виключивши із розрахунку ні кількість днів відпустки без збереження заробітної плати, ні дні у 2023, за які не провів нарахування та виплати. При цьому, наголосив на необхідності виключення із розрахунку кількості днів відпустки без збереження заробітної плати.
Отже, 176 днів невикористаної відпустки, як кількість днів, які підлягають компенсації, сторонами не заперечується.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції що доводи відповідача про те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не є заробітною платою, а час, протягом якого працівник згідно з законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду, які ґрунтуються на висновках об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) відступила від висновків об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18, зазначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
Окрім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.01.2024  у справі № 204/8655/21 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.08.2022 у справі №560/7496/20 (адміністративне провадження № К/9901/42336/21) вказано, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
В свою чергу, суд першої інстанції правильно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо того, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).
У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 461/7423/21 вказано, що  у Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Таким чином, враховуючи вимоги Основного Закону, нормативно-правових актів, прийнятих на його реалізацію щодо регулювання спірних правовідносин, правові висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що середній заробіток  за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
Беручи до уваги вимог п. п. 2, 5, 7 Порядку 100, суд першої інстанції правильно розрахував суму  компенсації, яка має визначатися за формулою: сума виплат, нарахованих у 2023 році, поділена на кількість робочих днів у розрахунковому періоді та помножена на кількість днів невикористаної відпустки (433 953, 21 : 130 х 176 = 587 505, 60 грн.) з вирахуванням виплачених відповідачем як роботодавцем суми - 14 979,36 грн та становить до стягнення з відповідача (587 505, 60 - 14 979,36 = ) 572 526, 24 грн., та включає податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Правильними також є висновки суду першої інстанції щодо того, що визначення конкретної суми компенсаційної виплати, як це у даному випадку, не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, оскільки Порядком 100 закріплено чітку формулу обчислення суми компенсації за невикористані дні відпустки, що підкріплюється  правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 26.02.2020 року у справі №826/8319/16.
Вказаний спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.03.2019 року у справі №757/9144/16-ц.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлені Верховним Судом правові позиції у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо протиправних дій відповідача по невиплаті ним у повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд,
                                               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року у справі № 380/30282/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко