УХВАЛА
05 липня 2024 року
м. Київ
справа № 372/2462/23
провадження № 61-9136ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліна Павлівна, про визнання заповіту недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до  ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.
Ухвалою від 11 грудня 2023 року Обухівський районний суд Київської області позовну заяву ОСОБА_2 залишив без розгляду.
27 грудня 2023 року Обухівський районний суд Київської області своєю ухвалою, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року,відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат.
Київський апеляційний суд ухвалою від 02 травня 2024 року відмовив у прийнятті додаткового рішення у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.
У червні 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Проте, право на касаційне оскарження судових рішень не є безмежним.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Мотивувальна частина оскаржуваної постанови дає підстави для висновку, що в апеляційному порядку переглядалася ухвала суду першої інстанції про відмову у стягненні судових витрат, тобто відмовлено в ухваленні додаткового рішення.
Право на апеляційне оскарження ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення визначене пунктом 20 частини першої статті 353 ЦПК України, водночас правом на касаційне оскарження такої ухвали процесуальний закон осіб не наділяє.
Отже, постанова Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року, прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення, не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин у відкритті касаційного провадження з цих підстав в частині оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року слід відмовити.
Щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року.
В касаційній скарзі заявник порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження, в обґрунтування якого посилається на те, що копію ухвали Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року представник заявника отримав за допомогою системи «Електронний суд» 07 травня 2024 року, на підставі наведеного вважає, що строк був пропущений з поважних причин та просить його поновити.
Згідно з приписами статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст оскаржуваної ухвали складений 03 травня 2024 року. Останній день строку припав на 03 червня 2024 року (понеділок). Касаційну скаргу подано 20 червня 2024 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження.
Водночас з інформації в Автоматизованій системі документообігу суд встановив, що вперше з касаційною скаргою заявник звернувся до Верховного Суду 31 травня 2024 року, проте ухвалою від 17 червня 2024 року Верховний Суд повернув скаргу заявнику. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин, а тому заява про поновлення строку підлягає задоволенню, а строк - поновленню.
Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення у цій справі, Київський апеляційний суд керувався тим, що постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення.
Порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. 
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1)     у разі задоволення позову - на відповідача;
2)     у разі відмови в позові - на позивача;
3)     у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1)     чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2)     чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3)     поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4)     дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Отже, процесуальний закон містить константу про стягнення витрат на користь тієї зі сторін спору, на користь кого було ухвалено судове рішення.
Суд апеляційної інстанції встановив, що постановою від 11 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 27 грудня 2023 року залишено без змін. Отже, судове рішення не було ухвалене на користь ОСОБА_1 , в зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового судового рішення.
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують, зводяться до незгоди з судовим рішенням, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Доводи заявника зводяться до обґрунтування підстав для ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат в порядку пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України на стадії після залишення позовної заяви без розгляду. Натомість оскаржуваною ухвалою відмовлено в ухваленні додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення судових витрат, яке не було вирішене у постанові Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року, тобто саме на стадії апеляційного перегляду. Отже, мотиви касаційної скарги зводяться до аналізу обставин, які були предметом розглядів судів першої та апеляційної інстанції під час вирішення питання про ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення і його перегляду судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості. Аналіз їм наданий відповідно в ухвалі Обухівського районного суду Київської області від 27 грудня 2023 року та постанові Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року. Водночас, підставою для подання касаційної скарги є судове рішення про відмову в ухваленні додаткового рішення судом апеляційної інстанції для вирішення питання, яке не було вирішене під час прийняття постанови від 02 травня 2024 року, що є суттєво різними стадіями судового процесу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на те, що касаційна скарга визнана необґрунтованою, застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Задовольнити заяву  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліна Павлівна, про визнання заповіту недійсним.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров