ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4869/24 Справа № 191/2910/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Українська залізниця” по стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, –

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся через суд з позовом, пред`явленим до АТ «Українська залізниця», у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення, розмір якого визначає суд, та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 46 067,89 грн, обґрунтовуючи це тим, що з вересня 1998 року перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», а 01 квітня 2020 року звільнився за власним бажанням з посади машиніста-інструктора у зв`язку з виходом на пенсію, однак у день звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок.
       Виплати заробітної плати проведені відповідачем, зокрема: у квітні 2020 року в сумі 85 424,41 грн, у травні 2020 року в розмірі 86,20 грн та в липні 2021 року в сумі 2 634, 84 грн, тобто з порушенням строків, передбачених законом.
       Сума його середньоденного заробітку складає 1 019,72 грн, кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні, - 722 робочих днів. Відтак, сума середньої заробітної плати за цей період становить 736 237,84 грн.
       Також позивач просив стягнути на його користь з відповідача судові витрати в розмірі 17 273,67 грн, які складаються з: 10 000 грн - сума витрат на правничу допомогу; 4150 грн 26 коп - сума сплаченого судового збору; 3 123, 41 грн - попередньо визначена сума судових витрат, пов`язаних з явкою його представника до суду. 
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року, у позові відмовлено. Суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку для звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися ще 05 червня 2020 року, у день проведення з ним фактичного розрахунку.
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у квітні 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій оскаржує рішення суду в цілому, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.
       Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції — без змін.
       Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у серпні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, за розглядом якої постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       17 червня 2024 року позивач через свого представника подав заяву по суті справи, якою збільшив розмір позовних вимог, зазначивши період стягнення з 01 квітня 2020 року по 17 липня 2024 року та суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у 1 112 514,50 грн, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків їх виплати у 12 126,41 грн та судові витрати у загальному розмірі 23 498,67 грн., які просив стягнути з відповідача на свою користь.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       За повторним розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 , заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у цій справі у постанові від 21 лютого 2024 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Судом першої інстанції з копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 встановлено, що наказом структурного підрозділу Синельниківського локомотивного депо Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» №79/ос від 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по вислузі років, згідно ст.38 КЗпП України.
       З доданої до позову виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти, а саме: у квітні 2020 року - 85 424, 41 грн; у травні 2020 року - 86, 20 грн; 05 серпня 2021 року - 2 634, 84 грн.
       Судом встановлено порушення прав позивача щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по день фактичного розрахунку, а саме, з 01 квітня 2020 року по 05 червня 2020 року, однак відповідачем зазначено про застосування тримісячного строку позовної давності для пред`явлення даного позову. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення позивача (01 квітня 2020 року) йому не було виплачено премії за фактично відпрацьований час за жовтень 2019 року в розмірі 2634 грн 83 коп з підстав існуючого наказу № 64/С від 23.10.2019 року «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з оголошенням догани», то з боку роботодавця відсутня відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП, в частині невиплати премії при звільненні. Дана премія була виплачена позивачеві лише 05 серпня 2021 року, оскільки зазначений наказ був скасований рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 09 вересня 2020 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, тому останнім днем фактичного розрахунку з позивачем суд першої інстанції вважав не 05 серпня 2021 року, а 05 червня 2020 року, та з цього часу позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав відповідачем щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по день фактичного розрахунку. До суду позивач з даним позовом звернувся 06 вересня 2021 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП. Оскільки позовна вимога про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати в розмірі 46 067 грн 89 коп заявлена за період затримки розрахунку при звільненні, то також до неї застосовано тримісячний строк позовної давності. 
       Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, при цьому приймає доводи позивача ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 лютого 2024 року у цій справі.
       Як вказано у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у цій справі, 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України.
       Згідно з випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 , відповідач здійснював виплати заробітної плати на його рахунок у період з 01 квітня по 05 червня 2020 року, а також 05 серпня 2021 року, що виплачені відповідачем позивачеві відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 07 липня 2021 року та є премією, нарахованою ОСОБА_1 за жовтень 2019 року. У свою чергу, зазначений наказ прийнятий АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі скасуванням рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року в справі № 191/208/20, яке набрало законної сили 01 квітня 2021 року, наказу АТ «Укрзалізниця» від 23 жовтня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Вказаним рішенням суду встановлено незаконність дій відповідача при притягненні ОСОБА_1 23 жовтня 2019 року до дисциплінарної відповідальності.
       Отже, як встановив Верховний Суд, право на отримання премії у розмірі 2 634,84 грн належало позивачу на день звільнення, однак ці кошти не були отримані ним своєчасно через винні дії відповідача, що підтверджено судовим рішенням. Відповідно, відповідач не може бути звільнений від відповідальності перед позивачем за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасної виплати цих коштів. 
       Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
       Оскільки остання частина суми, яка належала позивачу при звільненні, виплачена йому 05 серпня 2021 року, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 06 вересня 2021 року, тому строк на звернення до суду ним не пропущений.
       Колегія суддів наголошує, що у даній справі встановлено порушення прав позивача, що є наслідком застосування положень ст. 117 КЗпП, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
       Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
       У п. п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
       Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
       Такий же висновок викладено у п. п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24.04.2019 у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
       Колегія суддів відзначає, що триваюче порушення із затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 припинилось остаточним розрахунком відповідача з ним 05 серпня 2021 року, як це встановлено у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у даній справі, тому колегія суддів визначає період, за який належить проводити стягнення середнього заробітку з 01 квітня 2020 року по 05 серпня 2021 року, що становить 336 робочих днів.
       Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100.
       До розрахункового періоду включаються два місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
       На виконання ухвали колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, відповідачем надана довідка про доходи ОСОБА_1 за №309/586 від 10 червня 2024 року, де зазначена середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за лютий, березень 2020 року, тобто два місяці, які передували дню місяцю звільнення, у розмірі 491,53 грн, що спростовує доводи апелянта про розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 1019,72 грн, визначеної у попередній довідці від 01 вересня 2021 року за №86 (а.с.15,16 Том І), враховуючи також і те, що за відомостями довідки зазначені місяці розрахункового періоду за липень та серпень 2019 року, тоді як позивач звільнений у квітні 2020 року, що не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100.
       Враховуючи, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, які передували місяцю звільнення, становить 491,53 грн, а період, за який належить нарахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаються з 01 квітня 2020 року та по день фактичного повного розрахунку відповідача з позивачем, тобто по 05 серпня 2021 року, тому сума середнього заробітку становить 165 154,08 грн, яку і належить стягнути з відповідача на користь позивача.
       Разом з цим, колегія суддів доходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги щодо стягнення компенсаційних витрат частини доходу у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати у сумі 46 067,89 грн, оскільки відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
       Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.
       Вказане узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного суду, викладеною в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
       Зокрема, Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91п. 1,2,3,4 постанови).
       Колегія суддів наголошує, що відповідач несвоєчасно виплатив всі суми, належні позивачеві до виплати при звільненні, що загалом складає 90 780,29 грн, лише через майже півтора роки після його звільнення, та до виплати останньої суми позивач доклав значних зусиль, оскаржуючи притягнення його відповідачем до дисциплінарного стягнення у вигляді догани через суд, а розмір середнього заробітку, який належить до стягнення на користь позивача 165 154,08 грн повністю відновлює порушені трудові права позивача, а, відтак, додаткове стягнення з відповідача компенсаційних витрат частини доходу у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати на користь позивача призведе до його збагачення за рахунок відповідача, що буде фактично порушувати позивачем існуючий стан status-quo між сторонами у даних правовідносинах.
       Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з веденням цієї справи представником позивача — ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 , надаючи послуги у сфері права на підставі договору №2, укладеного з позивачем 10 серпня 2021 року та представляючи інтереси позивача за довіреністю, хоча і є фізичною особою-підприємцем, однак не є при цьому адвокатом.
       Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). 
       Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15 лютого 2023 року, зазначивши, що відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       Звернувшись до суду із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 надав договір, укладений з ОСОБА_3 про надання правової допомоги щодо захисту інтересів в судовому порядку, які замовник ОСОБА_1 оплатив.
       Доказів про те, що ОСОБА_3 на момент надання правової допомоги ОСОБА_1 мав статус адвоката, суду не надано.
       Правові послуги щодо захисту інтересів в судовому порядку відповідно до статті 133 ЦПК України є професійною правничою допомогою.
       Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.
       Отже виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, крім випадків, передбачених у статтях 58, 60 ЦПК України, а також захист від кримінального обвинувачення.
       Поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи в суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019).
       Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку, визначеному частиною четвертою статті 137, частиною сьомою статті 139 та частиною третьою статті 141 ЦПК України.
       Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постановах Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 234/11448/21 (провадження № 61-900св22) і від 21 грудня 2022 року у справі № 202/2864/21 (провадження № 61-250св22).
       Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у цій справі, колегія суддів наголошує, що згідно зі статтями 133, 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, тобто витрати на адвоката, а доказів того, що позивачу професійна правнича допомога була надана адвокатом матеріали справи не містять, що узгоджується також і з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постановах Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 234/11448/21 (провадження № 61-900св22) і від 21 грудня 2022 року у справі № 202/2864/21 (провадження № 61-250св22).
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Враховуючи, що суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином період стягнення середнього заробітку та його дійсний розмір, не дослідив обставини останньої виплати відповідачем позивачеві суми премії, якої був позбавлений позивач на час звільнення та яку встановлено до виплати судовим рішення, а, відтак, і день повного фактичного розрахунку з позивачем, помилково зазначивши про пропуск позивачем строку позовної давності, що тягне за собою застосування певних норм матеріального права, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, що є підставою для скасування рішення суду, та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 05 серпня 2021 року у розмірі 165 164,08 грн.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України, належить з відповідача стягнути на користь позивача сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 4150,26 грн. 
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — задовольнити.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Українська залізниця” по стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати — задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства “Українська залізниця”, ЄДРПОУ 40075815, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 05 серпня 2021 року у розмірі 165 164,08 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства “Українська залізниця”, ЄДРПОУ 40075815, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 4150,26 грн, у стягненні витрат на правничу допомогу — відмовити повністю.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна