ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 вересня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 452/140/19
провадження № 61-14889св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Концерн «Військторгсервіс», Міністерство оборони України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023 року у складі судді Галина В. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України про відшкодування витрат у сумі поліпшення нерухомого майна.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року у справі № 452/1481/13 апеляційну скаргу Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2015 року у справі № 452/1481/13 задоволено та ухвалено нове судове рішення, яким:
 
-  визнано недійсним публічні торги з продажу нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що оформлені протоколом від 11 грудня 2009 року № 273-н про хід публічних торгів;
 
-  визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18 березня 2010 року, укладений  між ОСОБА_1 та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс»;
 
-  зобов`язано ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
-  зобов`язано Концерн «Війсторгсервіс» повернути ОСОБА_1 61 878,00 грн, сплачених ним за договором купівлі-продажу від 18 березня 2010 року;
 
-  стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь держави судовий збір у розмірі 618,78 грн.
 
Державним виконавцем Самбірського міського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Самбірського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області) Мазуркевич Л. І. 08 листопада 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від  12  січня 2017 року № 452/1481/13-ц, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відтак, Концерном «Військторгсервіс»  після скерування виконавчого листа до примусового виконання, вчинено активні дії щодо повернення майна. Зважаючи на вищенаведені дії відповідача, а також на те, що позивач, як добросовісний набувач, який здійснював протягом терміну володіння майном поліпшення останнього, вважає, що наділений правом на відшкодування витрат на поліпшення майна у сумі, на яку збільшилась вартість майна.
 
Згідно з експертним висновком про вартість об`єкту оцінки станом на 20  листопада 2018 року, вартість нежитлового приміщення - складу овочевої тари, загальною площею 280,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1 459 900,00 грн.
 
24 листопада 2018 року позивач направив Концерну «Військторгсервіс» вимогу від 22 листопада 2018 року № 22/11/2018-1 з проханням добровільно погасити витрати в сумі, на які збільшилась вартість майна. Однак, станом на день скерування цієї позовної заяви, відповіді на вищевказану вимогу позивачем не отримано. Тому позивач вважав, що вказані вимоги підлягають відшкодуванню в судовому порядку. 
 
Незважаючи на намагання Концерну «Військторгсервіс» повернути спірне майно шляхом скерування виконавчого документа до виконання, останнім протягом майже 3-х років не вчинено дії щодо виконання іншої частини рішення, а саме повернення позивачу 61 878,00 грн, сплачених ним за договором купівлі-продажу від 18 березня 2010 року.
 
З огляду на викладене, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд стягнути солідарно з Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України на його користь грошові кошти в загальному розмірі 185 968,00 грн, як відшкодування здійснених позивачем витрат на поліпшення приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, покласти солідарно на відповідачів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі  185 968,00 грн, як відшкодування здійснених ОСОБА_1 витрат на поліпшення приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 859,68 грн. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: 16 344,00 грн. за проведення судової оціночно-будівельної експертизи. Повернуто ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 950,32 грн
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач, як добросовісний набувач нежитлового приміщення, за час володіння таким майном здійснив поліпшення, які не можуть бути відокремлені від такого приміщення, а відтак підлягають до відшкодуванню з Концерну «Військторгсервіс» у твердій грошовій сумі - в загальному розмірі 185 968,00 грн. 
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог до Міністерства оборони України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Концерн «Військторгсервіс» є самостійним державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну і належить до сфери управління Міністерства оборони України, який несе відповідальність за результати своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном, тому Міністерства оборони України є неналежним відповідачем у цій справі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишено без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Доводи апеляційної скарги  жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
 
У жовтні 2023 року Концерн «Військторгсервіс» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до   Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023  року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявник вказує на те, що судами прийнято оскаржувані судові рішення на підставі недопустимого доказу, зокрема висновку експерта від 14 грудня 2020 року № 6869 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули увагу на те, що Концерн «Військторгсервіс» не є власником майна  щодо якого були здійснені невід`ємні поліпшення, а є лише його балансоутримувачем, тому не може вважатися належним відповідачем у цій справі; 
 
-  не врахували, що висновок експерта, виготовлений за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 29 жовтня 2020 року № 6869, є неналежним доказом у цій справі, оскільки в його основу покладені неналежні докази про понесені позивачем витрати, він носить порівняльний характер та не містить детального опису невід`ємних та інших покращень нерухомого майна здійснених позивачем;
 
-  проігнорували, що надані позивачем копії товарних чеків є абсолютно неприпустимими і неналежними доказами у цій справі, оскільки з їх змісту неможливо встановити характер виду товарів, які за ними придбані, також з їх змісту неможливо встановити їх зв`язок з фактом покращення нерухомого майна щодо якого у сторін виник спір;
 
-  не звернули увагу на те, що позивачем не надано жодного договору на проведення будь-яких ремонтних робіт або підрядних робіт відповідною організацією або підприємцем, на підставі якого можна достовірно встановити, що саме позивач дійсно здійснив якісь покращення нерухомого майна з використанням товару, зазначеного в наявних  у справі товарних чеках;
 
-   безпідставно прийняли до уваги надані позивачем фотографії, які начебто відображають покращення нерухомого майна, оскільки неможливо встановити коли вони були зроблені і чим мають вони взагалі відношення до державного нерухомого майна щодо якого позивачем заявлені вимоги про покращення;
 
-  не дослідили питання того, чи позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , і чи забезпечили проведені у вказаному приміщенні ремонтні роботи приріст ринкової вартості такого нерухомого майна.
 
Водночас у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про зупинення виконання рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року, обґрунтовуючи його тим, що незупинення виконання цих судових рішень призведе до безпідставного стягнення з нього значної суми, а у випадку задоволення касаційної скарги поворот виконання судового рішення буде ускладненим.
 
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. Р., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну Концерну «Військторгсервіс», в якому виклав клопотання про закриття касаційного провадження у справі у зв`язку з малозначністю цієї справи та необґрунтованістю наведених скаржником у касаційній скарзі підстав для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року касаційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року  передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 рокувідкрито касаційне провадження у  малозначній справі за касаційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» з підстав визначених  пунктами 1, 4 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Самбірського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 452/140/19; відмовлено у задоволенні клопотання Концерну «Військторгсервіс» про зупинення виконання рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від  31 серпня 2023 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2023 року матеріали справи № 452/140/19 надійшли до Верховного Суду.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  18 березня 2010 року між ОСОБА_1 та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого позивач набув у власність нежитлову будівлю - склад овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 . Відтак позивач став добросовісним набувачем цього майна.
 
Відповідно до наведеного договору купівлі-продажу від 18 березня 2010 року, позивачем відповідачу сплачено повну ринкову вартість майна, що на момент укладення вказаного вище договору становила 61 878,00 грн. 
 
У квітні 2013 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1 , Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс», треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області, Приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Дмитришин К. К., про визнання недійсними публічних торгів, договору купівлі-продажу та повернення майна у натурі.
 
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2014 року у справі № 452/1481/13-ц у задоволенні позову Івано - Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовлено. 
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року у справі № 452/1481/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року, апеляційну скаргу Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2014  року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Івано - Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено. Визнано недійсними публічні торги нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що оформлені протоколом від 11 грудня 2009 року № 273-н про хід публічних торгів. Визнано недійсним договір купівлі - продажу від 18 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Державою в особі Міністерства оборони України в особі  філії Управління Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс». Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Концерн «Військторгсервіс» повернути ОСОБА_1 61 878 грн, сплачених ним за договором купівлі-продажу від 18 березня 2010 року.Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь держави судовий збір у розмірі 618,78 грн.
 
Державним виконавцем Самбірського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області Мазуркевич Л. І. 08 листопада 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 12 січня 2017 року № 452/1481/13-ц, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
За період володіння майном - складом овочевої тари, позивачем вкладено кошти на його покращення. 
 
Згідно з висновком експерта, виготовленого за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 29 жовтня 2020 року № 6869, праведного на підставі заявленого представником позивача клопотання, та додатку до нього, ринкова вартість будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 26 листопада 2015 року, могла становити 742 930,00 грн. У період з 18 березня 2010 року до 26 листопада 2015 року здійснені покращення кількісних та якісних показників будівлі складу овочевої тари за вказаною адресою, що не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Вартість проведених робіт з якісних поліпшень, які вважаються невід`ємною частиною будівлі складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в цінах 2015 року складає 185 968,0 грн.
 
Відповідно до копій товарних чеків, позивач неодноразово здійснював витрати, що були спрямовані на поліпшення стану майна, а саме нежитлового приміщення - складу овочевої тари, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Наявні у справі фотографії підтверджують стан будівлі - складу овочевої тари, як до моменту укладення договору купівлі-продажу від 18 березня 2010 року, так і після проведення зазначених поліпшень (в період, коли нежитлове приміщення - склад овочевої тари перебував на праві приватної власності у позивача). 
 
22 листопада 2018 року позивач надіслав на адресу Концерну «Військторгсервіс» вимогу № 22/11/2018-1 про повернення вартості поліпшень нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , зроблених добросовісним набувачем. 
 
Згідно з треккодом для відстеження поштової кореспонденції, вищезазначена вимога отримана Коцерном «Військторгсервіс» 26 листопада 2018 року. Проте, вона була не виконана, грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті.
 
Правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
 
Тобто, добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.
 
Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна.
 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона  повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу  своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим           Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач як добросовісний набувач нежитлового приміщення, за час володіння таким майном здійснив поліпшення, які не можуть бути відокремлені від такого приміщення, а відтак підлягають до відшкодування з Концерну «Військторгсервіс» у твердій грошовій сумі - в загальному розмірі 185 968,00 грн. 
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог до Міністерства оборони України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Концерн «Військторгсервіс» є самостійним державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну і належить до сфери управління Міністерства оборони України, який несе відповідальність за результати своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном, тому Міністерства оборони України є неналежним відповідачем у цій справі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц є безпідставними з огляду на таке.
 
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19. 
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від  16  листопада 2016 року за позовом про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, Велика Палата Верховного Суду, дійшла висновку про те, що суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України та дійшли помилкового висновку про наявність волі територіальної громади м. Ірпеня на вибуття спірних земельних ділянок. Враховуючи це, земельні ділянки вибули з власності територіальної громади м. Ірпеня поза її волею, а тому  підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння. 
 
Також, зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, Велика Палата Верховного Суд дійшла висновку про те, що у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевим набувачам з огляду на те, що останні розпорядилися їхніми процесуальними правами, не заявили відповідні зустрічні позови, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцеві набувачі, які не заявили зустрічні позови у цій справі, можуть заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок. Крім того, кінцеві набувачі, із власності яких витребовуються земельні ділянки, також не позбавлені можливості відновити їхні права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких вони придбали ці ділянки, про відшкодування збитків.
 
Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішували спір сторін щодо відшкодування витрат у сумі поліпшення нерухомого майна, та дійшли висновку про те, що позивач як добросовісний набувач нежитлового приміщення, за час володіння таким майном здійснив поліпшення, які не можуть бути відокремлені від такого приміщення, а відтак підлягають до відшкодування з відповідача Концерну «Військторгсервіс» на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України. 
 
Отже, у наведеній заявником постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є  безпідставним.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що висновок експерта, виготовлений за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 29 жовтня 2020 року № 6869, є неналежним доказом у цій справі, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
 
Крім того, у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що висновок експерта, виготовлений за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 29 жовтня 2020 року № 6869, є належним і допустимим доказом у справі, який свідчить про те на яку саме суму зросла ринкова вартість нежитлового приміщення - складу овочевої тари, за адресою: АДРЕСА_1 , після проведення позивачем в ньому відповідних поліпшень, які не можуть бути відокремлені. 
 
Натомість, відповідач Концерн «Військторгсервіс» у процесі розгляду справи в порушення принципу змагальності не спростував правильності такого висновку експерта, не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про проведення додатковї судової експертизи для уточнення вартості проведення відповідних поліпшень майна та підтвердження обставин на які він посилається заперечуючи цей доказ.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, зокрема щодо порядку застосування частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, є  необґрунтованими з огляду на те, що висновки, наведені у вказаній постанові суду касаційної інстанції та на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що  суди першої та апеляційної інстанції не дослідили питання того, чи позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. Зокрема у оскаржуваному рішенні від 09 березня 2023 року, з правильністю якого погодився й апеляційний суд, Самбірський міськрайонний суд Львівської області дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем  будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 18 березня 2010 року.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили питання того, чи забезпечили проведені у будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , ремонтні роботи приріст ринкової вартості такого нерухомого майна, є безпідставними, оскільки збільшення ринкової вартості вказаного майна після проведених позивачем невід`ємних поліпшень підтверджується висновком експерта, виготовленого за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, від 29 жовтня 2020 року № 6869.
 
Доводи касаційної скарги про те, що Концерн «Військторгсервіс» не може вважатися належним відповідачем у цій справі, Верховний Суд відхиляє, як необґрунтовані.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник саме між  ОСОБА_1 та Концерном «Військторгсервіс», як балансоутримувачем нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , щодо якого позивачем здійснювались поліпшення. Концерн «Військторгсервіс» є самостійним державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну і належить до сфери управління Міністерства оборони України, який несе відповідальність за результати своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном. Тому суди першої та апеляційної інстанції у цій справі дійшли правильного висновку про те, що Концерн «Військторгсервіс», є належним відповідачем у цій справі.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. Р.,  виклав клопотання про закриття касаційного провадження у справі у зв`язку з малозначністю цієї справи та необґрунтованістю наведених скаржником у касаційній скарзі підстав для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України (в редакції станом на момент вирішення судом питання про відкриття касаційного провадження у цій справі)  для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (в редакції станом на момент вирішення судом питання про відкриття касаційного провадження у цій справі) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції  закриває касаційне провадження, зокрема якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; також якщо, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який  викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Перевіривши доводи вказаного клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. Р.,  дослідивши матеріали справи та матеріали касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про те, що достатніх правових підстав для задоволення такого клопотання і закриття касаційного провадження у цій справі немає.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Назар Романович, про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
 
Касаційну скаргу Концерну «Військторгсервіс»  залишити без задоволення.   
 
Рішення Самбірського районного суду Львівської області від 09 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Р. А. Лідовець      	
 	Д. Д. Луспеник