КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 755/1226/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12397/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
08 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.            
розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за  позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» - Гречан Марини Василівни на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року, 
 
встановив:
у січні 2024 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за послугу з постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 63 117,96 гривень, інфляційні втрати у розмірі 11 935,13 гривень, три відсотки річних у розмірі 3 277,25 гривень та судові витрати у розмірі 3 028,00 гривень.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 63 177,96 гривень, інфляційні втрати в розмірі 2 987,21 гривень та три відсотки річних у розмірі 1 294,30 гривні, в іншій частині позову було відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник позивача звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Євро-Реконструкція» просило стягнути з відповідачів заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 63 117,96 гривень, інфляційні втрати у розмірі 11 935,13 гривень, три відсотки річних у розмірі 3 277,25 гривень та судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що надання послуг з централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі з січня 2016 року своєчасно не вносили плату за отриманні послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та з січня 2016 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилася заборгованість станом на 01 грудня 2023 року в розмірі 63 117,96 гривень, з яких: заборгованість з централізованого опалення/постачання теплової енергії становить 33 155,16 гривень та заборгованість із сплати послуг за гаряче водопостачання в розмірі 29 962,80 гривень, що є предметом спору.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 63 177,96 гривень, інфляційні втрати в розмірі 2 987,21 гривень та три відсотки річних у розмірі 1 294,30 гривні, в іншій частині позову було відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, нарахування та стягнення судом трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період березня 2020 по дату завершення нарахування зобов`язань згідно розрахунку заборгованості - листопад 2023 року на суму боргу за надані послуги, є помилковим та порушує норми матеріального права. Отже, позивачем було правомірно заявлено вимоги про нарахування сум передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, тому суд першої інстанції присудив стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати в розмірі 2 987,21 гривень та три відсотки річних у розмірі 1 294,30 гривень за період по березень 2020 року.
Однак, такий висновок суду першої інстанції було зроблено із порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.
 Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198, що підтверджується переліком житлових будинків, затвердженим Головою Дніпровської районної в м. Києві державної реєстрації 20 серпня 2015 року.
Згідно відповіді № 424642 від 29 січня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 - з 02 серпня 1989 року по теперішній час. Згідно з Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 106341230 від 30 січня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 - з 02 серпня 1989 року по теперішній час.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі своєчасно не вносили плату за послуги постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії та за послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 грудня 2023 року у розмірі - 63 117,96 гривень, з яких заборгованість з централізованого опалення/постачання теплової енергії становить 33 155,16 гривень та заборгованість із сплати послуг за гаряче водопостачання в розмірі 29 962,80 гривень, ці обставини підтверджуються долученими до справи доказами, які надано позивачем. У свою чергу, відповідачі не скористалися правом подати докази на спростування заявлених вимог та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги.
Колегією суддів встановлено, що позивач надає послуги з постачання теплової енергії на підставі ліцензії № 198 від 01 червня 2012 року.
Відповідачі станом на теперішній час зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається із розрахунків заборгованостей з січня 2016 року відповідачі не вносять плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та з січня 2016 року - плату за постачання гарячої води, у результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 грудня 2024 року у розмірі 63 117,96 гривень, з яких: за послугу з централізованого опалення - 33 155,16 гривень, за послугу з постачання гарячої води - 29 962,80 гривні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц).
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про теплопостачання» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
За приписами ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Колегією суддів встановлено, що відповідачі мають непогашену заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, а тому вони також зобов`язані сплатити три відсотки річних та інфляційні втрати за весь час прострочення.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» 12 березня 2020 року на всій території України було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (530-ІХ від 17 березня 2020 року), згідно якого, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування платежів за житлово-комунальні послуги. 
Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.
Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за постачання гарячої води за весь період з січня 2016 року по листопад 2023 року у розмірі 29 962,80 гривні, а також заборгованість за постачання теплової енергії у розмірі 33 155,16 гривень, а всього 63 117,96 гривень.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, з них на користь позивача стягуються заявлені три відсотки річних та інфляційні втрати, які нараховуються на заборгованість, що існувала станом на 23 лютого 2022 року, до введення в дію воєнного стану, та є споживачами комунальних послуг, які надаються до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня), та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та три відсотки річних.
В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 зазначено, що формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено. 
Отже положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (три відсотки річних, інфляційні страти) є різними за своєю правовою природою. 
У справі, що переглядається, позивачем до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 пред`явлені позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку з несплатою заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. 
Відтак, доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для нарахування цих складових, а саме: трьох відсотків річних та інфляційних втрат, ґрунтуються на вимогах закону та приймаються до уваги судової колегії. 
Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (530-ІХ від 17 березня 2020 року) і, як наслідок, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних та інфляційні втрати по заборгованості за постачання гарячої води - 1 693,09 гривні та 5 962,63 гривні відповідно, по заборгованості за постачання теплової енергії - 1 584,16 гривні та 5 972,50 гривні відповідно.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачами не надано заперечень щодо позовних вимог, власного розрахунку заборгованості та не спростовано розрахунок заборгованості, наданий позивачем.  
Відповідачами не надано доказів того, що ТОВ «Євро-Реконструкція» послуги надавались з перервою, не надавались або надавались неякісно, що могло б бути підставою для здійснення перерахунку розміру плати за надані послуги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційним судом встановлена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволено в розмірі 78 330,34 гривень (100 % від заявленого позову), а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно сумі задоволених позовних вимог за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7 570 гривень, тобто 3 785 гривень з кожного.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
постановив:
 апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» - Гречан Марини Василівни задовольнити.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 63 117,96 гривень, інфляційні втрати у розмірі 11 935,13 гривень, три відсотки річних у розмірі 3 277,25 гривень. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» судовий збір у розмірі 3 785 гривень. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» судовий збір у розмірі 3 785 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                             
 
Судді