Постанова
Іменем України
 
30 вересня 2024 року            
                                                
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/15175/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Тетіївського районного суду Київської області
 
в складі судді Мандзюка С. В. 
 
від 20 червня 2024 року
 
по справі №940/570/24 Тетіївського районного суду Київської області
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості
 
                                   У С Т А Н О В И В:
 
У травні 2024 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість у розмірі 9 410 грн 00 коп.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що 29.06.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1  укладено електронний кредитний договір № 29.06.2023-010000162, шляхом переоформлення договору №05.05.2023-010000418 від 05.05.2023 та договору №24.03.2023-100002648 від 24.03.2023, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 5 000,00 грн, строком на 42 дні за фіксованою процентною ставкою 2.1 % в день (766,5% річних).
 
ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання, зокрема надано відповідачці кредит у розмірі 5 000,00 грн. У свою чергу, ОСОБА_1 належним чином не виконує договірні зобов`язання, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 410,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4 410,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками.
 
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20 червня 2024 року позов задоволено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд не врахував положень ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема п. 2 ст. 21, за яким пеня за невиконане зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Крім того, не враховано положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
 
Судом не взято до уваги, що розмір відсотків заявлений до стягнення не ґрунтуються на умовах договору та наданому позивачем розрахунку заборгованості. Позивач не надав на підтвердження розміру заборгованості первинних бухгалтерських документів.
 
Судом не дотримано норм матеріального права, якими врегульовано правовідносини, що виникли між сторонами, та не взято до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у подібних правовідносинах, а саме у справі №342/180/17 від 03.07.2019. Надана копія Договору не містить її підпису, як і графік платежів та паспорт споживчого кредиту. 
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20.06.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
 
Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги надав суду відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20.06.2024 залишити без змін.
 
Вказував, що скаржник помилково посилається на позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03.07.2019, адже правовідносини у даних справах не є тотожними, оскільки у даній справі кредитний договір підписано електронним підписом - одноразовим ідентифікатором.
 
Звертав увагу, що відповідачка, помилково заперечує правомірність нарахування процентів за договором, посилаючись на норми закону, що стосуються звільнення від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, в той час як відсотки нараховані за умовами договору за користування кредитними коштами у розмірі, погодженому відповідачкою.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 122-124).
Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Із дослідженого судом кредитного договору №29.06.2023-010000162 від 29.06.2023, який укладено шляхом переоформлення договору №05.05.2023-010000418 від 05.05.2023 та договору №24.03.2023-100002648 від 24.03.2023, встановлено, що дані договори укладено в електронній формі та підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором в порядку, визначеному розділом 2 кредитного договору.
Як вже зазначалось вище, кредитний договір укладено в електронній формі шляхом введення ОСОБА_1 одноразово ідентифікатора «H721» в особистому кабінеті на веб-сайті позивача, який було відправлено їй на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , вказаній у заявці на кредит, в особистому кабінеті на веб-сайті позивача (а.с. 45, 56).
Отже, підписання вищезазначеного договору свідчить про те, що                ОСОБА_1 всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Зогляду на викладене, посилання скаржника на відсутність її підпису у паперовому кредитному договорі є безпідставними.
З цих же підстав колегія суддів відхиляє посилання скаржника на позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03.07.2019, адже правовідносини у даних справах не є тотожними, оскільки у даній справі кредитний договір підписано електронним підписом - одноразовим ідентифікатором. Крім того, у тій справі судом було установлено, що умови і правила мали мінливий характер та розмішені на сайті без вказання часового проміжку їх дії, водночас у даній справі установлено, що позичальник, безпосередньо перед оформленням кредиту, обирала умови на яких бажала оформити кредит, а відтак достеменно ознайомлена з ними.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Таким чином, питання визначення процентної ставки за кредитним договором вирішується виключно сторонами у договорі.
Судом установлено, що за кредитним договором №29.06.2023-010000162 від 29.06.2023 позивачем надано позичальнику грошові кошти в сумі                      5 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, строком на 42 дні за процентною ставкою 2,1% на день, тобто 766,5% річних. Вiдповiдно до заявки та підтвердження укладення кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума Кредиту: 5 000,00 грн; ставка «фіксована незмінна процентна ставка у розмiрi 2,1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; строк на який надається кредит - 42 дні з дня його надання (а. с. 10-56).
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а саме надав відповідачці ОСОБА_1 кредит у сумі 5 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції від 24.03.2023 (а. с. 58).
На підтвердження розміру заборгованості позивач долучив розрахунок за яким заборгованість за кредитним договором №29.06.2023-010000162 від 29.06.2023 станом за період з 29.06.2023 по 09.08. становить 9 410,00 грн, з яких: основний борг - 5 000,00 грн та проценти - 4 410,00 грн (а. с. 62).
В матеріалах справи також відсутні належні докази, що Банком невірно здійснено розрахунок заборгованості, якими, зокрема, можуть бути висновок експерта (спеціаліста), щодо розміру нарахування відсотків за користування кредитними коштами за умовами договору.
Наданий Банком до позовної заяви розрахунок заборгованості підписаний уповноваженою особою ТОВ «Споживчий центр», містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження позовних вимог.
Матеріали справи не містять доказів спростування наданого позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотках. Контррозрахнок наданий відповідачкою, стосуються лише сплачених нею відсотків за розрахунковий період, зазначений у розрахунку заборгованості, які, як вона вважала мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.
Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що сума тіла кредиту складає 5 000,00 грн на яку протягом 42 днів, а саме з 29.06.2023 по 09.08.2023 нараховувалися проценти у розмірі 2,1% на день, що відповідає умовам кредитного договору, підписаного відповідачкою.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на ігнорування місцевим судом положень ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема п. 2 ст. 21, за яким пеня за невиконане зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу та посилання скаржника на положення  ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» а саме, що позивач включив у договір із споживачем умови, які є несправедливими щодо нарахувань відсотків, оскільки скаржник помилково ототожнила проценти за користування кредитом, що регулюються ст. 1048, 1056-1 ЦК України та нараховуються протягом строку договору та компенсацію (штраф, пеня) за невиконання зобов`язання за договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач не нараховував штраф та пеню за не виконання зобов`язання відповідачем.
 
Всі положення, на які посилається відповідачка у апеляційній скарзі стосуються звільнення від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, в той час як відсотки нараховані за умовами договору за користування кредитним коштами, які погодила відповідачка.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.         
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
 
Рішення Тетіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3                    ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                              О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                              О. В. Желепа

                                                                                              О. В. Немировська