КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/10382/23                                                                             Головуючий у І інстанції - Шаповалова К.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/13214/2024                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
27 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, - 
 
установив:
 
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до   ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації.
В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначала, щоу період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано автомобіль марки ВАЗ 21124. 
17 червня 2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 
Відповідач на початку січня 2020 року забрав свої речі та добровільно виїхав з квартири, забравши транспортний засіб. 
Зазначала, що їй невідомо, де знаходиться вказаний автомобіль, проте домовленості між нею та відповідачем, щодо поділу такого транспортного засобу не було. 
Враховуючи вказане, з огляду на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю, просила суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь грошову компенсацію ринкової вартості частини автомобіля марки ВАЗ 21124 у розмірі 55460 грн., судовий збір, понесені витрати на проведення оцінки середньої ринкової вартості автомобіля у розмірі 2200 грн. та витрати на правову допомогу.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості частки транспортного засобу ВАЗ 21124, 2008 року, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 у розмірі 45565 грн. та судовий збір за подання позову до суду у розмірі 882, 05 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Крім того, до суду першої інстанції 09 травня 2024 року надійшла від представника ОСОБА_2 заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, у якій вона просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. 
Дарницьким районним судом м. Києва від 31 травня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.
Стягнуто з   ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  витрати на правову допомогу в розмірі 8215 грн.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями  ОСОБА_1  подав апеляційні скарги, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року зазначив, що у позивача станом на січень 2020 року не було посвідчення водія, то цілком логічно, що після розлучення спірним автомобілем користувався саме він. 
Вказує, що від позивача не надходило будь-яких пропозицій, щодо порядку користування спірним транспортним засобом, його поділу та/або інших варіантів реалізації її прав на спірне майно. Позивач не вкладала будь-яких коштів на обслуговування, утримання автомобіля.
Наголошує, що він неодноразово намагався досягти домовленості з позивачем, щодо продажу спірного автомобіля, оскільки остання в його утриманні участі не приймала, натомість на обслуговування, ремонт, сплату за стоянкунеобхідно було витрачати великі кошти, що було нераціональним, враховуючи неможливість користуватися цим автомобілем через значний знос його стану, постійні поломки, окрім цього автомобіль був учасником ДТП в 2010 році.
Проте, позивач не йшла на будь-які переговори, щодо продажу спірного майна, не реагувала на дзвінки, повідомлення, листи.
Зазначає, що зокрема, починаючи з січня 2020 року намагався зв`язатися з позивачем, по-перше: щодо надання доступу до квартири та по-друге: щодо подальшої долі спірного майна (зокрема автомобіля).
Проте, неодноразові дзвінки, щодо обговорення цього питання мирним шляхом без судової тяганини, не дало абсолютно будь-яких результатів, оскільки на його дзвінки позивач не реагувала, повідомлення також не дали результату. 
В решті він звернувся до позивача з листом від 28 вересня 2020 року з повідомленням про намір продажу спірного авто, який бувправлений 29 вересня 2020 року на адресу позивача засобами поштового зв`язку (АТ «Укрпошта»), але будь-якої відповіді він не отримав.
Проте, зазначений доказ не взятий судом першої інстанції до уваги та в оскаржуваному рішенні не зазначено жодних обґрунтувань неприйняття доказів, щодо повідомлення позивача про продаж спірного автомобіля.
Вказує, що судом першої інстанції мали б бути враховані, при визначенні суми стягнення грошової компенсації, докази, щодо ремонту та утримання ним спірного автомобіля.
Просив суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги та не враховано його клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.
Вказує, що заявлена позивачем сума стягнення витрат на правову допомогу є безпідставною, необґрунтованою, сума не відповідає критеріям розумності.
Зазначає, що квитанція про оплату адвокатських послуг власноруч створена представником позивача, на ній не міститься інформації про проведення платежу банківською установою, що підтверджувало б факт здійснення перерахування коштів, доказів зарахування коштів на банківський рахунок адвоката представник позивача також не надав. 
Просив суд, скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі.
Відзив на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скаргта вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги  задоволенню не підлягають, з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2  з 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року було розірвано.
Відповідно до інформації РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 13 червня 2023 року транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску 25 червня 2008 року був зареєстрований за ОСОБА_1 , 4 вересня 2021 року він був перереєстрований на нового власника, відповідно до договору купівлі-продажу №7877/21/1/008787 від 26 серпня 2021 року.
21 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір комісії, щодо продажу транспортного засобу ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 за ціною 5000 грн.
25 серпня 2021 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 був проданий за 5000 грн.
Згідно із довідкою ТСЦ від 24 січня 2024 року транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 4 вересня 2021 року був перереєстрований згідно укладеного в ТСЦ 3242 договору купівлі продажу на ОСОБА_4 , а 06 січня 2024 року в ТСЦ 7144 цей автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_5 , на підставі укладеного договору купівлі-продажу та станом на 24 січня 2024 року обліковується за ним.
Відповідно до звіту про оцінку середньої ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 , складений оцінювачем ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «Юрекс», середня ринкова вартість оцінюваного транспортного засобу на дату оцінки - 21 листопада 2023 року - 110920 грн.
В свою чергу, заперечуючи проти наданого звіту, відповідач надав суду також звіт про незалежну оцінку КТЗ, яким є автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до якого станом на 16 лютого 2024 року ринкова вартість автомобіля становить 91 130 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений відповідачем без повідомлення, без згоди позивача та відповідний правочин не був вчинений в інтересах сім`ї, а отже позивачка має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначається саме на час розгляду справи.
Разом з тим, суд першої інстанції взяв до уваги, для визначення розміру грошової компенсації позивачу, саме звіт, долучений до матеріалів справи відповідачем (дата складання 20 березня 2024 року, дата оцінки - 16 лютого 2024 року), оскільки з вказаного звіту вбачається, що він складений саме для розподілу майна, оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок, та оцінювачу, окрім опису автомобіля, копії реєстраційних документів також були надані фото автомобіля, на час звернення до суб`єкта оціночної діяльності, які ним використовувались для встановлення вартості КТЗ, що підтверджується безпосередньо змістом самого звіту та документів, долучених до такого звіту. 
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має правов порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12,13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу). 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним ізподружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач не заперечував той факт, що автомобіль ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у ч.2 ст. 372 ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц (провадження№61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц (провадження №61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19 (провадження №61-21084 св 19).
Таку саму позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21), зазначивши у п. 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
У п. 50 цієї самої постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч.4 ст. 71 СК України, згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Отже, судом було встановлено, що спірний автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений відповідачем без повідомлення, без згоди позивача та відповідний правочин не був вчинений в інтересах сім`ї, а отже позивачка має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначається саме на час розгляду справи.
Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Враховуючи принцип змагальності сторін в цивільному процесі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для визначення розміру грошової компенсації позивачу було взято до уваги саме звіт, долучений до матеріалів справи відповідачем (дата складання 20 березня 2024 року, дата оцінки - 16 лютого 2024 року), оскільки з вказаного звіту вбачається, що він складений саме для розподілу майна, оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок, та оцінювачу, окрім опису автомобіля, копії реєстраційних документів також були надані фото автомобіля, на час звернення до суб`єкта оціночної діяльності, які ним використовувались для встановлення вартості КТЗ, що підтверджується безпосередньо змістом самого звіту та документів, долучених до такого звіту.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було взято до уваги, як доказ, копію чеку АТ «Укрпошта» про направлення відповідачем позивачу листавід 28 вересня 2020 року, оскільки, як зазначив суд першої інстанції, ізкопії чеку АТ «Укрпошта» неможливо встановити хто саме, кому, за якою адресою та що конкретно надсилав за цим чеком, атому на правильність висновків суду першої інстанції вони не впливають, а зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на думку відповідача, підтверджують факт повідомлення позивачапро намір продати автомобіль за 5000 грн.
Разом з тим, усі докази, на які посилається ОСОБА_1 , були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скаргиє ідентичними доводам, які були розглянуті судом першої,зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, а також балансу прав та інтересів сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що 09 травня 2024 рокупредставник позивачаОСОБА_2 - адвокат Шмагаревська Г.О. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази:  копія додаткової угоди №1 від 18 серпня 2023 року до договору № 11/23 про надання правової допомоги від 11 липня 2023 року, у відповідності до умов якої сторони за спільною домовленістю досягли згоди та визначили даною додатковою угодою, що загальна вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги клієнту у справі №753/10382/23 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації в Дарницькому районному суді м. Києва становить 10000 грн.; детальний опис робіт з їх переліком та вартістю; акт приймання-передачі наданих послуг від 06 травня 2024 року, у якому зазначені види послуг та їх вартість; квитанція про оплату послуг з надання правничої допомоги від 06 травня 2024 року на суму 10000 грн., платник - ОСОБА_2 , найменування послуги - правнича допомога у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. 
Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).
Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Шмагаревської Г.О. та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
 
постановив:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба