КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/4435/2024                    
Справа № 940/950/24
Головуючий в суді І інстанції Косович Т.П.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
 
П О С Т А Н О В А
Іменем   України
 
16 вересня 2024 року                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Кашперської Т.Ц., розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП,
 
в с т а н о в и в :
 
Постановою судді Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2024 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці, стягнуто судовий збір у сумі 605,60 грн. на користь держави.
 
ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що 26 липня 2024 року о 08 годині 28 хвилин в м. Тетієві, по вул. Цвіткова, 4 Білоцерківського району Київської області ОСОБА_1 , будучи особою, стосовно якої постановою старшого державного виконавця Тетіївського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябоконя М.В. від 31 січня 2024 року у ВП № НОМЕР_2 встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, керував транспортним засобом Mitsubishi Spase Star, реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух».
 
Не погоджуючись з даною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 28 серпня 2024 року, в якій просив скасувати постанову Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2024 року та закрити провадження в справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не дотримався вимог щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин події, не проаналізував наявні в справі докази, а його висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 126 КУпАП, та накладення стягнення є необґрунтованим.
Пояснював, що в день складення адміністративного протоколу знаходився на стаціонарному лікуванні в Тетіївській ЦРЛ, що підтверджується виписним епікризом № 3767/1558 від 30 липня 2024 року. В цей день на його мобільний телефон зателефонувала дружина ОСОБА_2 та повідомила, що сильно захворіла, після цих слів ОСОБА_1 по телефону викликав місцевого фельдшера, яка повідомила йому згодом про необхідність придбання ліків, які допоможуть стабілізувати артеріальний тиск у дружини. ОСОБА_1 першим рейсовим автобусом змушений був привезти ліки своїй дружині, а після того, як їй стало краще, він своїм автомобілем, який знаходився по місцю проживання, повернувся назад до Тетіївської ЦРЛ. По дорозі був зупинений працівниками поліції, які повідомили його, що відповідно до постанови державного виконавця він є тимчасово обмеженим у праві керування транспортним засобом, при цьому жодних підтверджуючих документів про те, що ОСОБА_1 дійсно є обмеженим у праві керування транспортним засобом, надано не було, про дані обставини він дізнався безпосередньо від працівників поліції.
Вказував, що матеріали справи № 940/950/24 про адміністративне правопорушення, складені за ч. 3 ст. 126 КУпАП, обов`язково мають містити належним чином засвідчену уповноваженою особою відділу державної виконавчої служби копію документу, який відносно особи, що притягується до адміністративної відповідальності, засвідчено відповідне обмеження, а також мають бути долучені документи, які б підтверджували обізнаність особи, щодо якої винесено постанову про застосування відносно неї відповідного обмеження. Проте у матеріалах справи відсутні відомості щодо обізнаності ОСОБА_1 про застосування відносно нього таких обмежень. В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 отримав постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом. Таким чином, матеріали справи ставлять під обґрунтований та розумний сумнів наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, оскільки у справі не доведено, що йому було відомо про встановлення тимчасового обмеження. 
У постанові суду зазначено, що ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав обізнаність про існування боргу зі сплати аліментів та знав про можливість державного виконавця встановити з даного приводу тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Однак такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях, які не можуть бути взяті до уваги, що не дає можливості стверджувати про умисний характер дій ОСОБА_1 , спрямованих на порушення встановленого обмеження.
Посилався на дію в Україні презумпції невинуватості, судову практику ЄСПЛ.
Просив розглядати апеляційну скаргу без його участі.
 
Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
 
Так, відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
 
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 126 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
 
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
 
Також стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
 
Постанова судді суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
 
Як вбачається з матеріалів справи та постанови судді, при розгляді даної справи суддя суду першої інстанції не достатньо повно встановив усі обставини справи та дійшов до хибного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.
 
Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 697160 від 26 липня 2024 року вбачається, що 26 липня 2024 року о 08:28 у Київській області, м. Тетіїв вул. Цвіткова 4 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mitsubishi Spase Star, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відносно ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом від 31 січня 2024 року ВП № НОМЕР_2 Тетіївський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі, чим порушив ст. 15 Закону України «Про дорожній рух».
 
Судом також встановлено, що постановою Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі ВП № НОМЕР_2 від 31 січня 2024 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2/380/312/13, виданого 25 липня 2013 року Тетіївським районним судом Київської області.
 
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
 
Частиною 3 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
 
Підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність у діях зазначеної особи складу правопорушення, тобто, сукупності передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).
 
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
 
Відповідно до вимог ст. 10 та ст. 11 КУпАП адміністративні правопорушення можуть бути вчинені умисно або з необережності, проте для обох форм вини, згідно з диспозицією ч. 3 ст. 126 КУпАП, притаманна обізнаність особи у тому, що вона, будучи обмеженою у праві керування транспортним засобом, порушила вказане обмеження та керувала транспортним засобом.
 
Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, тобто, склад даного адміністративного правопорушення буде повним у разі, коли особа, знаючи, що її обмежили у праві керування, керує транспортним засобом, отже, робить це свідомо.
 
Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
 
Встановлені правила допустимості і відповідності доказів є гарантом їх достовірності та істинності.
 
При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності. 
 
Матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 126 КУпАП обов`язково мають містити належним чином засвідчену уповноваженою на те посадовою особою відділу державної виконавчої служби копію документу, яким відносно особи, що притягається до адміністративної відповідальності, застосовано відповідне обмеження, також мають бути долучені докази, які б підтверджували обізнаність особи, щодо якої винесено постанову про застосування відносно неї відповідного обмеження.
 
Однак, будь-яких доказів про наявність у діях ОСОБА_1 умислу у керуванні ним транспортним засобом при наявності тимчасового обмеження такого права, матеріали справи не містять.
 
Так, дійсно постановою державного виконавця встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів, однак матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність зазначеної постанови державного виконавця та що він був обізнаний про обмеження його у праві керування транспортними засобами.
 
Стаття 22 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами надсилаються рекомендованим поштовим відправленням і боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
 
Частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобам направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.
 
Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 від 26 липня 2024 року, він був зупинений працівниками поліції та йому було повідомлено, що він тимчасово обмежений в праві керування транспортним засобом державним виконавцем, на нього складені відповідні матеріали та відсторонено від права керування транспортним засобом шляхом залишення транспортного засобу на місці зупинки без порушень ПДР.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з помилковими висновками суду першої інстанції, що вручення чи не вручення копії даної постанови ОСОБА_1 входить до компетенції державного виконавця, інформація про це міститься в матеріалах виконавчого провадження, а тому можливості перевірити дану інформацію на місці вчинення правопорушення поліцейський можливості не має.
 
Та обставина, що ОСОБА_1 знав про потенційну можливість застосування до нього державним виконавцем тимчасових обмежень, про що зазначив суд першої інстанції, не свідчить про обізнаність ОСОБА_1 щодо фактичного встановлення таких обмежень, а отже, наявність його вини.
 
Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
 
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до статті 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.
 
Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.
 
Протокол про адміністративне правопорушення є актом обвинувачення і повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи з поняття адміністративного правопорушення, відповідно до вимог КУпАП, при цьому суд не має права брати на себе функцію обвинувачення та у будь-який спосіб конкретизувати зміст обвинувачення, вказаного у протоколі, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу, що слідує з загальних засад судочинства, закріплених у статті 129 Конституції України.
 
У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
 
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
 
Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
 
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
 
За встановлених під час апеляційного розгляду обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 у будь-який спосіб був повідомлений про прийняте щодо нього рішення та встановлення відносно нього тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом, матеріали справи не містять, тому в діях ОСОБА_1 відсутня така обов`язкова ознака складу адміністративного правопорушення, як суб`єктивна сторона (відсутній умисел ОСОБА_1 на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП), а отже, у його діях відсутній склад інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.
 
За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку про недоведеність в діях ОСОБА_1 такої обов`язкової ознаки як суб`єктивна сторона для наявності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, а саме вини у формі умислу, а отже, у діях останнього відсутній склад інкримінованого йому правопорушення.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.
 
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає задоволенню, а постанова судді Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2024 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.
 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 126 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                    Кашперська Т.Ц.