ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/6494/24	
                                                                                Суддя І інстанції – Прудивус О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Коршуна А.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, третя особа: Рада прокурорів України про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:
– визнати протиправними дії Міністерства фінансів України щодо включення до проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі 1   600,00 грн.;
–   заборонити Міністерству фінансів України включати до проектів Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» та подальші роки положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі, меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.
Також, позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборони Міністерству фінансів України включати до проекту Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі, меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову у справі №280/6494/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, третя особа: Рада прокурорів України про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення адміністративного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для забезпечення позову. Вказує на те, що у заяві про забезпечення позову було зазначено, що відповідно до вимог Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України не пізніше ніж 15 вересня повинно подати проект Закону України «Про Державний бюджет України на наступний рік на розгляд Кабінету Міністрів України, який до цієї дати повинен надати його Верховній Раді України». Якщо до цього часу рішення суду за позовом ОСОБА_1 не набере законної сили, то відповідач матиме змогу знову включити до проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб». У такому випадку, у разі задоволення позову, після того, як Кабінетом Міністрів України буде схвалено проект бюджету на 2025 рік, рішення суду не зможе бути виконане і не призведе до захисту прав позивача.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Міністерство фінансів України просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Частинами 1, 2 ст. 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Як передбачено ч. 2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами
За своєю правовою природою інститут забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися в суд, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом (правовий висновок викладено у п. 30 постанови Верховного Суду від 20.03.2019 в справі № 826/14951/18).
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З аналізу наведених норм законодавства слідує, що з метою захисту прав та інтересів позивача суд за його заявою або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, постановлення якої належить до дискреційних повноважень суду та вирішення питання щодо їх вжиття залежить від наявності однієї з обставин, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України, що встановлюється судом виходячи з конкретних доказів, поданих заявником.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.04. 2019 року в справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19).
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявник посилався на те, що відповідно до вимог Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України не пізніше до 15 вересня повинно подати проект Закону України «Про Державний бюджет України» на наступний рік. Якщо до цього часу рішення суду за позовом ОСОБА_1 не набере законної сили, то відповідач матиме змогу знову включити до проекту  Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» вказане положення. Внаслідок цього виконання рішення суду по суті буде неможливим, а судовий захист неефективним.
В свою чергу, предметом спору у справі №280/6494/24 є визнання протиправними дії Міністерства фінансів України щодо включення до проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі 1 600,00 грн та заборона Міністерству фінансів України включати до проектів Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» та подальші роки положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі, меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.
При цьому, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом  заборони Міністерству фінансів України включати до проекту Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі, меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб, є абсолютно ідентичним змісту однієї із позовних вимог.
Разом з тим, обсяг заборон, який позивач просить покласти на суб`єкта владних повноважень обмежується лише можливістю включення Міністерством фінансів України до проекту Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі, меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.
Натомість, у частині включення до проекту Законів України «Про Державний бюджет на 2025 рік» положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб та/або більшому, будь-яких заборон подана заява про забезпечення позову не містить. 
У такому випадку, забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем призведе до звуження міри можливої поведінки суб`єкта владних повноважень та його дискреційних повноважень, а також вирішення позовних вимог без розгляду адміністративної справи по суті, що є неприпустимим.
Також, позивач вказуючи на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, не надавав належних обґрунтувань, що Міністерством фінансів України при підготовці проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» буде закладено положення щодо визначення прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі 1 600,00 грн.
Натомість, твердження позивача про те, що він зазнає негативних наслідків після розробки Міністерством фінансів України проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» ґрунтуються на припущеннях.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 17 вересня 2024 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун