Постанова
Іменем України 
 
15 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 447/1553/22
провадження № 61-886св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачці: Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року в складі судді: Головатого А.  П., та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А., 
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
11 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, припинення речових прав на земельні ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки, скасування державної реєстрації земельних ділянок.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку разом із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно набуте нею після смерті її батька ОСОБА_4 та знаходиться на земельній ділянці, виділеній її батьку на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок». Земельна ділянка не приватизована.
 
Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_2 . Зазначає, що ОСОБА_2 протиправно, з порушенням норм чинного законодавства виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі по АДРЕСА_2 , захопивши частину земельної ділянки позивачки.
 
29 липня 2020 року комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природнього середовища проведено засідання на підставі заяви ОСОБА_2 про вирішення земельного спору, що виник унаслідок нібито відмови позивачки підписати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки у технічній документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості).
 
26 серпня 2020 року Миколаївською міською радою затверджено акт комісії від 29 липня 2020 року.
 
24 лютого 2021 року Миколаївською міською радою прийнято рішення № 284 «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва». Приймаючи вказане рішення, Миколаївська міська рада фактично передала ОСОБА_2 земельну ділянку, яка входила до площі землі, що знаходилась у законному користуванні позивачки, право на яку перейшло до неї у порядку спадкування.
 
Позивачка вважає, що протиправні дії відповідачів виразилися у здійсненні встановлення і узгодження меж земельної ділянки без повідомлення чи присутності позивача як суміжного землекористувача та проведенні приватизації частини земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок позивачки. На підставі наведеного просила задовольнити її позов.
 
ОСОБА_1 просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області № 284 від 24 лютого 2021 року «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва й обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва»;
припинити речові права ОСОБА_2 на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням - для будівництва й обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: 4623010100:01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (0,0136 га);
скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: 4623010100:01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (0,0136 га) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2021 року № 57547896 та № 57548230 відповідно;
скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: 4623010100:01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (0,0136 га).
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
ОСОБА_2 звернувся із заявою до Миколаївської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 . 19 лютого 2020 року за результатами розгляду заяви було прийнято рішення №1662 (а. с. 124), яким надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , а також на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0135 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 біля житлового будинку АДРЕСА_2. ПП «Нива» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , після чого проведено державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. 24 лютого 2021 року на 7-ій черговій сесії 8-го скликання Миколаївською міською радою Стрийського району Львівської області прийнято рішення №284 «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», яким ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0520, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0136 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0519, для індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_2 (а.с. 39, 126). На підставі вказаного рішення 09 квітня 2021 року було проведено державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки;
встановлені обставини справи переконливо свідчать про те, що Миколаївська міська рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскаржене рішення Миколаївської міської ради від 24 лютого 2021 року № 284 є законним та прийнятим відповідно до норм ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;
доводи щодо зауважень позивача до акту комісії від 20 листопада 2019 року з розгляду скарги ОСОБА_1 від 08 жовтня 2019 року, прийнятого у присутності обох конфліктуючих сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) та акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 від 29 липня 2020 року, є необґрунтованими. У судових засіданнях було встановлено, що акт комісії від 20 листопада 2019 року (а. с. 31, 129) не затверджувався рішенням Миколаївської міської ради. Водночас, акт обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 від 29 липня 2020 року (а. с. 37, 130), було затверджено 26 серпня 2020 року рішенням 68-мої чергової сесії 7-го скликання Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області №1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 », відповідно до якого затверджено акт обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 , складений 29 липня 2020 року постійно діючою комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього середовища. Також вирішено врахувати при встановленні меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 пропозиції комісії, викладені в акті. Вирішено провести погодження меж земельних ділянок ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 в односторонньому порядку без підпису суміжного землекористувача;
позивачка та її представник покликалися в судових засіданнях на те, що погодження нею меж земельної ділянки ОСОБА_2 є обов`язковим та приватизація земельних ділянок не могла відбутися без такого погодження. Проте, позивачкою не оскаржувалося рішення 68-мої чергової сесії 7-го скликання Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 26 серпня 2020 року №1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 », воно є чинним та не скасованим. Факт належного повідомлення чи не повідомлення позивачки про присутність при погодженні меж земельних ділянок ОСОБА_2 мав би значення при розгляді питання про скасування рішення Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 26 серпня 2020 року №1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 », а не при оскарженні рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 24 лютого 2021 року №284 «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва». Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність;
конфлікт між домогосподарствами під номером АДРЕСА_2 з приводу меж суміжних земельних ділянок носить давній та постійний характер, що знайшло своє підтвердження у досліджених судом наданих сторонами документах. Як було зазначено, згідно належним чином засвідченої копії викопіювання з генплану, виданого 10 лютого 1948 року, щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , ширина земельної ділянки ОСОБА_2 становить 9,0 м, що чітко встановлено на зображенні (а. с. 138). Натомість надані позивачкою викопіювання схем (а. с. 41-42, 43-44), які належним чином не засвідчені, без пояснень, не дають можливості встановити обставини, на які така покликається. Ширина приватизованої ним земельної ділянки з кадастровим номером 4623010100:01:016:0520 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає 8,24 м (до стіни житлового будинку позивачки), що вбачається з технічної документації із землеустрою. Відповідно до акту обстеження земельних ділянок АДРЕСА_5 від 29 грудня 2005 року, станом на 2005 рік ширина земельної ділянки ОСОБА_2 становила 8,25 м, що є значно меншим від встановленого розміру генпланом від 1948 року;
рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 26 березня 1985 року №36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_4 від подвір`я гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 » встановлено, що подвір`я ОСОБА_5 між будинками вузьке - 3,25 м, а в пункті 2 вказано, що межа подвір`я гр. ОСОБА_6 проходить по межі до стіни будинку гр. ОСОБА_4» (а.с. 40, 133). Це рішення не було оскаржене та є чинним. Рішення 2-го пленарного засідання IV-ої сесії 6-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 17 лютого 2011 року №128/2 «Про розгляд звернень і заяв», яким повторно встановлено межу по стіні житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 55, 135) та рішення 1-го пленарного засідання 25-ої сесії 6-го скликання Миколаївської міської ради від 12 вересня 2014 року №1332 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_7 щодо повторного проведення розмежування земельних ділянок», яким залишено в силі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 березня 1985 року № 36 та від 22 листопада 1988 року № 228, та підтверджено проходження межі між земельними ділянками по стіні житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 56, 136) також не були скасовані або ж визнані незаконним, є чинними. З огляду на наявність рішень міської ради, прийнятих у 1985, 2011 та 2014 роках, щодо встановлення межі земельної ділянки ОСОБА_2 по стіні будинку ОСОБА_4 , факт обізнаності позивачки з наявністю таких рішень, такі нею не були оскаржені;
позовні вимоги про визнання протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області № 284 від 24 лютого 2021 року «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва й обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», припинення речових прав ОСОБА_2 на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520, не підлягають до задоволення у зв`язку з їх недоведеністю;
позовні вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: 4623010100:01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (0,0136 га) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2021 року №57547896 та №57548230 відповідно та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі вищевказаних земельних ділянок є похідними від позовної вимоги, у якій позивачка просила припинити речові права ОСОБА_2 на земельні ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4623010100:01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням - для будівництва й обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: 4623010100:01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (0,0136 га).
 
Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06 червня 2023 року у складі судді: Головатого А. П., клопотання ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, залишено за ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність встановлення факту порушення оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування законних прав та інтересів ОСОБА_1 . Позивач у позовній заяві, зокрема, посилалася на те, що відповідач приватизував частину належної їй земельної ділянки, та на те, що вона не підписувала акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок;
як вбачається з акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 від 29 липня 2020 року, комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природного середовища 28 липня 2020 було проведено виїзне комісійне засідання з метою розгляду заяви ОСОБА_2 від 28 липня 2020 року, що стосувалося погодження меж земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального садівництва, розташованих по АДРЕСА_1 , у зв`язку з відмовою суміжного землекористувача по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 від підписання акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), виготовленій ПП «Нива». Рекомендація комісії полягала у тому, щоб провести погодження меж земельних ділянок ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 в односторонньому порядку без підпису суміжного землекористувача та рекомендувати сесії Миколаївської міської ради затвердити акт комісії. Висновок комісії полягав у тому, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_2 є встановлена по межі житлового будинку АДРЕСА_1 та підтверджена неодноразово прийнятими рішеннями Миколаївської міської ради;
26 серпня 2020 року рішенням Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області № 1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 », затверджено акт обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 , складений 29 липня 2020 року постійно діючою комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього середовища. Також вирішено врахувати при встановленні меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 пропозиції комісії, викладені в акті. У подальшому 24 лютого 2021 року Миколаївською міською радою Стрийського району Львівської області було прийнято оспорюване позивачкою рішення № 284 «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», яким ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0520, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0136 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0519, для індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_2 ;
суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачка не довела належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги, зокрема, порушення її прав внаслідок передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність безоплатно земельні ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель (присадибну ділянку) громадянам у межах м. Миколаїв, серед яких під номером 129 вказано батька позивачки ОСОБА_4 , якому вирішено передати земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 (а.с. 25-28). Батько позивачки ОСОБА_4 за життя не завершив приватизацію земельної ділянки, переданої йому відповідно до рішення Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок». Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, позивачка ОСОБА_1 , як його спадкоємиця, у порядку спадкування набула право на завершення приватизації. Станом на час розгляду справи ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на завершення приватизації. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, якою користується позивачка, не виготовлялася;
неодноразово прийнятими рішеннями Миколаївської міської ради (рішення від 26 березня 1985 року № 36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_4 від подвір`я гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 », рішення від 17 лютого 2011 року № 128/2 «Про розгляд звернень і заяв», рішення від 12 вересня 2014 року №1332 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_7 щодо повторного проведення розмежування земельних ділянок»), які є чинними, підтверджено, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_2 є встановлена по межі житлового будинку АДРЕСА_1 , про що позивачка обізнана. Отже, судом не встановлено обставини, що земельна ділянка, передана відповідачу у власність оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування, накладається на земельну ділянку, якою користується позивачка;
ОСОБА_1 не надала належних та обґрунтованих доказів того, що вона позбавлена можливості завершити процедуру приватизації та оформити право власності на земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі порушують її право на мирне володіння земельною ділянкою, якою вона користується. Сама по собі відсутність погодження ОСОБА_1 меж земельних ділянок не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.
 
Аргументи учасників справи
 
ОСОБА_1 12 січня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, в якій просить:
скасувати оскаржені рішення;
ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі;
судові витрати покласти на відповідачів.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 
судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, зокрема, висновки Верховного Суду щодо застосування Декрету КМ України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92 та щодо правомірних очікувань;
у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 724/24/22 (провадження № 61-4303св23) вказано, що: «судами першої та другої інстанції не враховано правову позицію щодо застосування пункту 1 «Перехідних положень» ЗК України у частині того, що «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;
у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 163/396/22 (провадження № 61-10875св22) вказано, що: «судами не враховано правову позицію щодо застосування: пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 07 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр» (у частині того, що земельні ділянки, право власності (користування), на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера; пункту 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого земельні ділянки передаються саме у приватну власність»;
у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі № 1840/3671/18 (провадження № К/9901/15452/19) зазначено, що судами не враховано правову позицію щодо застосування статті 118 ЗК України, за якою дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності може бути надано лише на вільну земельну ділянку;
у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 574/888/17 (провадження № 61-7541св22) зроблено висновок щодо застосування пунктів 1-3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого змістовний аналіз цих положень Декрету свідчить про те, що його дія поширюється на громадян, які вже мали у користуванні земельні ділянки, і умовою набуття за правилами Декрету № 15-92 права власності на земельні ділянки є те, що такі ділянки мали бути надані таким особам у користування раніше. Відповідно, передбачається, що межі такої земельної ділянки вже встановлено в натурі (на місцевості) та наявний певний документ про право на таку ділянку;
суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування принципу єдності земельної ділянки та розміщеної на ній нерухомості, як порушення норм матеріального права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (провадження № 12-28гс19) вказано, що судами не враховано правову позицію щодо застосування статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України (принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди!, а також щодо наявності цивільного інтересу в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) вказано, що судами не враховано правову позицію щодо застосування статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України у контексті автоматичного переходу права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди;
суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування принципу заборони суперечливої поведінки та щодо правомірних очікувань, як порушення норм матеріального і процесуального права (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №686/16979/17 (провадження № 61-20716св21));
суди не врахували висновки Верховного Суду щодо наслідків відмови суміжного землекористувача від підписання акту узгодження меж земельних ділянок, як порушення норм процесуального права (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 175/3747/16-ц (провадження № 61-22949св18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 455/856/16-а (провадження № 11-1017апп19) вказано, що погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови;
у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц (провадження № 61-29813сво18) вказано, що судами не враховано правову позицію щодо застосування статті 1225 ЦК України, статей 25,26 та 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший ЇЇ розмір не визначений заповітом;
наслідком неврахування позицій Верховного Суду стало неправильне застосування статей 16, 317, 319, 321, ЦК України, статей 116, 118, 152, 158, 159 та 198 ЗК України, вимоги державних будівельних норм (пункти 6.1.41, 6.1.39 та абз. З п. 15.2,2 ДБН В.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій») та порушення норм ст.ст. 2, 10, 89, 110, 263-265 ЦПК України, а також незастосування норм права, які були чинним на момент виникнення правовідносин, зокрема: статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561- XII, Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджено наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року №376, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10, що є підставами для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України;
судами не враховано відмінностей у процедурах приватизації земельних ділянок за ЗК України та за Декретом КМ України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, не взято до уваги чинне на той час законодавство у зв`язку з чим зроблено висновок, що позивач не має права на земельну ділянку, остання знаходиться у комунальній власності і може бути передана третім особам без попереднього припинення права позивача на цю землю;
на час вирішення питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 (батькові позивача) у власність (29 серпня 1996 року) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини. Право власності на земельну ділянку підтверджувалося записом у земельно-кадастрових документах;
у позивача відсутні докази наявності у земельно-кадастрових документах запису про право власності на спірну земельну. Однак, позивач надала рішення Миколаївської міської ради Народних депутатів від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» (додаток до позовної заяви № 4) та матеріали МЕТІ 1955 року, на основі яких це рішення було винесено (додатки до позовної заяви № 16 та 17);
відповідно до рішення «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» від 29 серпня 1996 року передача земельних ділянок у приватну власність здійснювалася власне на підставі Декрету № 15-92, обмірів, здійснених Стрийським МЕТІ та відповідного розпорядження Представника Президента України в Миколаївському районі № 70 від 22 лютого 1993 року (додаток до позовної заяви № 16). Правильність цих матеріалів МЕТІ підтверджується також тим, що у 1977 роках було видано генеральний план суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , на якому також графічно зображено спірну земельну ділянку та її межі (додаток до позовної заяви № 20). Цей план не змінювався та є чинним. Окрім цього, міська рада власноруч надала план кварталу 12, нові містобудівні документи не розроблялися. Таким чином, батько позивача розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні, шляхом звернення до органу місцевого самоврядування та отримання відповідного рішення від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» (додаток до позовної заяви № 4). Розташування та межі такої ділянки були встановлені на підставі даних бюро технічної інвентаризації. Вказане відповідає положенням Декрету № 15-92 та абз. 2 пункту 3 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10;
позивач як спадкоємець за своїм батьком не набула право власності на спірну земельну ділянку у встановленому порядку, але має охоронюваний інтерес на захист права володіння та користування такою ділянкою та на завершення процедури набуття її у власність у тих межах, які були встановлені у рішенні органу місцевого самоврядування. Позивач також зверталася до органів самоврядування з метою завершення приватизації. Такі органи проти приватизації вказаної ділянки не заперечували. Передання частини земельної ділянки, яка була виділена батькові позивача у власність на підставі Декрету, іншій особі без врахування чи попереднього припинення прав батька позивача на цю землю є порушенням прав позивача як спадкоємця. За таких обставин, передаючи у власність відповідача земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та садівництва, до складу якої частково входила земельна ділянка, що належить позивачеві, Миколаївська міська рада розпорядилася земельною ділянко, що їй не належить та втрутилася у право на землю позивача, фактично позбавивши її можливості користуватися як землею так і житловим будинком, доступ до якого був обмежений через знаходження його частини на земельній ділянці, яка була передана відповідачеві;
постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 574/888/17 (провадження № 61-7541св22) ухвалена за аналогічних обставин, що і справа, яка переглядається. Оскільки позивач прийняв спадщину після смерті батька-спадкодавця, до складу якої увійшов житловий будинок, то він має законний інтерес на оформлення права на земельну ділянку під таким будинком, а також право на оформлення права на земельну ділянку для обслуговування такого будинку. Позивач має право не лише на земельну ділянку, що знаходиться безпосередньо під об`єктами нерухомості, але і на земельну ділянку, яка необхідна для їх обслуговування;
згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу відкриття спадщини набула речові права, як на успадковані житловий будинок разом з господарськими будівлями, так і на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій вони розміщені. До позивача перейшло право володіння та право користування земельною ділянкою та, відповідно, виникло право на захист цих прав. Позивач не була повідомлена про проведення погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, як і про сам здійснюваний процес приватизації, та не була присутня при цьому;
скасування рішення Миколаївської міської ради про «Про затвердження акту обстеження суміжних земельних ділянок в АДРЕСА_2 » від 26 серпня 2020 року №1943 не відновить права позивача, оскільки це рішення є проміжним і не створює юридичних наслідків, на відміну від рішення Миколаївської міської ради від 24 лютого 2021 року № 284, яким передано земельні ділянки у приватну власність відповідачеві, на підставі рішення від 26 серпня 2020 року № 1943.
 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення;
оскаржені рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
у даній справі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судами фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є відмінними від тих, що містяться у наведених скаржником постановах Верховного Суду, а тому ці постанови до зазначених правовідносин застосуванню не підлягають;
ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, то право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України;
у випадку, якщо спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації;
у пункті 3 Декрету № 15-92 врегульовано порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та передбачено документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно- кадастрових документах. Однак, у даній справі відсутні будь-які докази наявності у земельно-кадастрових документах записів про право власності позивача на спірну земельну ділянку, що визнається у касаційній скарзі;
фактичні межі земельної ділянки, якою користується позивач до сьогоднішнього дня, не встановлені, оскільки нею жодних письмових доказів, які б стверджували протилежне, не надано. Тобто ОСОБА_1 є фактичним користувачем земельної ділянки межі якої не визначені у встановленому порядку, оскільки вона досі не здійснила приватизації земельної ділянки, і свідомо цього не вчиняє, оскільки є незгідною з рішеннями щодо встановлення межі цієї ділянки по стіні її житлового будинку;
погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним (при цьому варто зазначити, що жодного спору у цій справі немає, оскільки такий вирішений по суті). Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації;
законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із непідписанням суміжним землекористувачем акта погодження меж земельних ділянок, та свідчить про відсутність таких перешкод для завершення процедури приватизації земельної ділянки, а само по собі непідписання такого акту не є підставою для визнання рішення ради та державних актів недійсними. Сама по собі відсутність погодження ОСОБА_1 меж земельної ділянки не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним;
на час прийняття Миколаївською міською радою народних депутатів Миколаївського району Львівської області рішення від 29 червня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», яким ОСОБА_4 передано у приватну власність суміжну з земельною ділянкою відповідача по АДРЕСА_5 , земельні ділянки були розмежовані по стіні житлового будинку позивача, про що Миколаївській міській раді було відомо, а тому приватизована земельна ділянка не могла накладатися на частину земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача, а її приватизація жодним чином не порушує прав позивача і не створює перешкод для оформлення нею права власності на земельну ділянку, оскільки у справі відсутні належні та допустимі докази, які б стверджували протилежне;
ОСОБА_1 не надала належних та обґрунтованих доказів того, що вона позбавлена можливості завершити процедуру приватизації та оформити право власності на земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі порушують її право на мирне володіння земельною ділянкою, якою вона користується.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
14 листопада 2023 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 29 березня 2024 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 серпня 2023 року у справі № 724/24/22; від 08 лютого 2023 року у  справі № 163/396/22; від 12 червня 2023 року у справі № 340/725/18; від 26 вересня 2023 року у справі № 1840/3671/18; від 29 березня 2023 року у справі № 574/888/17; від 06 жовтня 2021 року у справі № 593/1095/19; від 14 вересня 2022 року у справі № 938/528/20; від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18; від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16; від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18; від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц; від 09 листопада 2022 року у справі № 686/16979/17; від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20; від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 175/3747/16-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 455/856/16-а; від 05 травня 2020 року у справі № 404/3048/18; від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16-ц; від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц; від 28 квітня 2020 року у справі № 609/1679/18; від 15 квітня 2020 року у справі № 715/2251/17; від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц; від 10 жовтня 2018 року у справі № 490/14322/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 445/490/15-ц; від 12 жовтня 2020 року у справі № 344/15256/17; від 02 листопада 2022 року у справі № 606/621/15; від 19 червня 2019 року у справі № 369/4352/16-ц; від 04 серпня 2021 року у справі № 746/259/19; від 05 вересня 2018 року у справі № 585/1219/15-ц; від 03 липня 2019 року у справі № 577/2977/15-ц; від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц; від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17; від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17; від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17; від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17; від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19; від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20; від 09 листопада 2022 року у справі № 570/4304/20; від 16 травня 2019 року у справі № 826/765/17; від 15 листопада 2018 року у справі № 156/370/16-ц; від 23 червня 2021 року у справі № 722/694/18; від 02 жовтня 2019 року у справі № 381/4645//17; від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17; від 03 листопада 2021 року у справі № 570/4030/18; від 07 грудня 2023 року у справі № 278/330/14-ц; від 29 квітня 2021 року у справі № 607/8402/17; від 12 грудня 2022 року у справі № 559/1466/15; від 21 листопада 2018 року у справі № 207/4112/15-ц; від  28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 13 травня 2021 року у справі № 643/11108/13-ц; від 19 лютого 2020 року у справі № 906/920/16; та постановах Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12; від 12 березня 2020 року у справі № 2-393/12.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕІ №865276, посвідченого 04 квітня 2002 державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г. М., на підставі заповіту, посвідченого 17 січня 1997 державним нотаріусом Миколаївської ДНК за реєстровим №67, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_5 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається, зокрема, із житлового будинку разом із господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок разом з господарськими будівлями належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 липня 1955 року Миколаївським міським комунгоспом на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 29 червня 1955 року № 188, зареєстрованого Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації від 30 липня 1955 року та записаного в реєстрову книгу за реєстровим № 307.
 
Земельна ділянка, на якій розташований отриманий позивачкою у спадщину будинок, не належала на праві приватної власності спадкодавцю - батьку позивачки, та не була такою успадкована.
 
Рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність безоплатно земельні ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель (присадибну ділянку) громадянам у межах м. Миколаїв, серед яких під номером 129 вказано ОСОБА_4 , якому вирішено передати земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАЕ №288217, посвідченого 21 березня 2003 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г. М., спадкоємцем майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається, зокрема, із житлового будинку разом із господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок разом з господарськими будівлями належали  ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , її чоловікові, після смерті якого спадщину вона прийняла, але документально не оформила, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2 , виданого 31 липня 2022 року Миколаївськоюю міською радою на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 24 травня 2022 року № 78, зареєстрованого Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації від 16 серпня 2002 року та записаного в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 263.
 
Право власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1166177 від 05 серпня 2003 року.
 
07 червня 2004 року ОСОБА_2 звертався із письмовою заявою на ім`я голови Миколаївської міської ради з проханням призупинити приватизацію земельних ділянок ОСОБА_1 по АДРЕСА_5 , оскільки така запевнила його про те, що розмежування земельних ділянок із його буде проведено відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 36 від 26 березня 1985 року, а саме по межі будинку. Вказав, що ОСОБА_1 є землекористувачем земельних ділянок АДРЕСА_5 , тому нею було зміщене розмежування цих земельних ділянок у сторону земельної ділянки ОСОБА_2 , внаслідок чого його земельна ділянка зменшилася.
 
Рішенням Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 22 липня 2004 року № 490 «Про розгляд звернень мешканців АДРЕСА_2 », ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запропоновано звернутися до суду з метою вирішення спірного земельного питання, оскільки на неодноразові пропозиції комісії по землеустрою і природокористуванню сусіди не дійшли спільної згоди.
 
Актом постійної комісії Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природного середовища від 20 листопада 2019 року з метою розгляду скарги ОСОБА_1 від 08 жовтня 2019 року у присутності обох конфліктуючих сторін ( ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 ) проведено виїзне комісійне засідання на предмет питань, порушених у скарзі, а саме «повернення скапу» шириною 0,75 м за старим дерев`яним будинком по АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки сусідів ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ). Комісією проведено перевірку наявних дозвільних (у тому числі архівних) документів та встановлено наступне.
 
ОСОБА_1 є власником двох житлових будинків АДРЕСА_5 є приватизованою. Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 володіє земельними ділянками: площею 0,0999 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянки), кадастровий номер 4623010100:01:016:0198; - площею 0,0683 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4623010100:01:016:0233.
 
Правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не виготовлялися. Присадибна земельна ділянка, яка використовується для обслуговування житлового будинку ОСОБА_2 , також не передавалася у приватну власність. Огорожа між спірними земельними ділянками зі сторони АДРЕСА_2 відсутня.
 
Питання щодо розмежування земельних ділянок АДРЕСА_2 неодноразово розглядалися з 1984 року по даний час як Миколаївською міською радою, так і районними та обласними комісіями, іншими державними установами. Конфліктна ситуація існувала ще між попередніми власниками житлових будинків ОСОБА_4 (батьком скаржника ОСОБА_1 ) та ОСОБА_6 .
 
Зокрема, комісією досліджено і проаналізовано наступні документи:
лист виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 19 листопада 1984 року № 260 на скаргу ОСОБА_4 та. ОСОБА_6 , у якому зазначено: «огорожу земельної білянки гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_1 від АДРЕСА_2 встановити згідно плану, тобто 21,35 м. Дальше від вулиці до будинку гр. ОСОБА_4 огорожа встановлюється сусідами по домовленості, але по межі згідно існуючих планів»;
рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 26 березня 1985 року № 36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_4 від подвір`я гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 », в пункті 2 якого вказано: «границю від АДРЕСА_2 до будинку гр. ОСОБА_4 встановити згідно плану 21,35 м, а від подвір`я гр. ОСОБА_6 по межі до стіни будинку гр. ОСОБА_4»;
лист виконавчого комітету Миколаївської районної ради народних депутатів Львівської області від 01 липня 1986 року №722 «Про розгляд скарги гр.  ОСОБА_4 », адресований Президії Верховної Ради УРСР, у якому зазначається, що «скарги гр. ОСОБА_4 неодноразово розглядались на місці комісіями, як районними, так і обласними і визнавались безпідставними, про що йому роз`яснювалось як в усній, так і в письмовій формі... Гр. ОСОБА_10 вимагає долучення до своєї присадибної ділянки 70 см за будинком... Якщо виконати вимогу гр. ОСОБА_4, то ширша його ділянки буде становити 14,5 м замість планової - 13,8 м, а ширина ділянки гр. ОСОБА_5 , яка на даний час і так менша планової, зменшиться ще на 70 см. На даний час знайдено довоєнну карту м. Миколаєва, яка підтверджує, що межа між ділянками гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 завжди проходила по стіні будинку гр. ОСОБА_4. На основі викладеного скарга ОСОБА_4 безпідставна і розгляду не підлягає, про що його повідомлялось неодноразово»;
рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 228 від 22 листопада 1988 року «Про розмежування присадибних ділянок гр.  ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та станом землекористування для гр.  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 », в констатуючій частині якого вказано наступне: «межа між ділянками була встановлена по рішенню виконкому Миколаївської міської ради від 26 березня 1985 року, яке було признано правильним різноманітними комісіями, які перевіряли скарги ОСОБА_4 , включаючи комісії з облвиконкому. Незважаючи на це, гр. ОСОБА_4 продовжив писати необґрунтовані скарги в різні інстанції, вимагаючи розширення своєї присадибної ділянки на 70 см за рахунок ділянки гр. ОСОБА_6 . При будівництві житлового будинку гр. ОСОБА_1 грубо порушила виданий їй план забудови ділянки, змістивши будинок на 2,2 м в сторону про ділянки свого батька - гр. ОСОБА_4 , захопивши 53,57 кв. м з його присадибної ділянки». Пунктом 5 даного рішення анульовано інвентаризаційні плани присадибних ділянок гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , виготовлених Стрийським бюро інвентаризації в 1955 році (як зазначено в рішенні - з грубими помилками). У пункті 4 вказано, що конфігурації земельних ділянок та границі між присадибними ділянками ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 встановити згідно плану, що додається до цього рішення. Позивачем не було додано вказаного плану, хоча вона покладала в обґрунтування своїх доводів те, що відбулося анулювання інвентаризаційних планів присадибних ділянок, зазначених у пункті 5 даного рішення;
лист Миколаївської міської ради народних депутатів від 31 травня 1990 року №65/2-19, адресованій голові Миколаївської районної ради народних депутатів, у якому зазначено «при неодноразовому розгляді на місці скарг комісії міськвиконкому та вищестоящих органів - райвиконкому, облвиконкому прийшли до висновку, що право землекористування гр. ОСОБА_4 не було порушене. Отже, вважає скарги гр. ОСОБА_4 безпідставними»;
рішення XXI-ої сесії 4-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 23 грудня 2005 року № 915 «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 про встановлення меж земельної ділянки», яким запропоновано вирішувати спірне земельне питання в судовому порядку;
рішення 2-го пленарного засідання IV-ої сесії 6-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 17 лютого 2011 року № 128/2 «Про розгляд звернень і заяв», яким повторно встановлено межу по стіні житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане рішення було винесене з огляду на заяву ОСОБА_7 , який проживає по АДРЕСА_1 , про скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 березня 1985 року № 36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_4 від подвір`я гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 »;
рішення 1-го пленарного засідання 25-ої сесії 6-го скликання Миколаївської міської ради від 12 вересня 2014 року № 1332 «Про розгляд заяви гр.  ОСОБА_7 щодо повторного проведення розмежування земельних ділянок», яким залишено в силі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 березня 1985 року № 36 та від 22 листопада 1988 року № 228, та підтверджено проходження межі між земельними ділянками по стіні житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
У присутності комісії підтверджено, що для проведення ремонтних робіт ОСОБА_2 будуть надавати доступ ОСОБА_1 до будинку у випадку проведення ремонтних робіт.
 
Висновок комісії полягав у тому, що ОСОБА_1 інформовано, що межа між земельними ділянками встановлена по межі житлового будинку АДРЕСА_1 та підтверджена неодноразово прийнятими рішеннями Миколаївської міської ради.
 
Відповідачем разом із відзивом було подано копію викопіювання з генплану, виданого 10 лютого 1948 року земельної ділянки по АДРЕСА_2 , відповідно до якого ширина його земельної ділянки становить 9,0 м, що чітко встановлено на зображенні.
 
У судових засіданнях відповідач неодноразово повідомляв, що ширина приватизованої ним земельної ділянки з кадастровим номером 4623010100:01:016:0520 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає 8,24 м (до стіни житлового будинку позивачки), що вбачається з технічної документації із землеустрою, і навіть актом обстеження земельних ділянок АДРЕСА_5 від 29 грудня 2005 року, відповідно до якого станом на 2005 рік ширина його земельної ділянки становила 8,25 м, що є значно меншим від встановленого розміру генпланом від 1948 року.
 
Згідно відповіді Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області вих. №02-16/859 від 18 травня 2020 року ОСОБА_1 на її запит, у міській раді відсутня технічна документація, що була складена під час реалізації процедури приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в міську раду на затвердження не подавалася; рішення щодо зупинення процедури приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , міською радою не приймалося.
 
З копії акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 , виготовленого ПП «Нива», вбачається, що проведено встановлення і узгодження меж ділянки ОСОБА_2 і опис положення їх на місцевості. Межа земельної ділянки для БОЖБ з сторони земельної ділянки ОСОБА_1 проходить по металевій огорожі та по стіні будинку; для індивідуального садівництва - по металевій огорожі. Суміжний землекористувач ОСОБА_1 відсутня, вказано про акт від 29 липня 2020 року та рішення міської ради № 1943 від 26 серпня 2020 року.
 
Актом обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природного середовища від 29 липня 2020 року проведено виїзне комісійне засідання з метою розгляду заяви ОСОБА_2 від 28 липня 2020 року та стосується погодження меж земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального садівництва, розташованих по АДРЕСА_1 , у зв`язку з відмовою суміжного землекористувача по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 від підписання акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), виготовленій ПП «Нива». Рекомендація комісії полягала у тому, щоб провести погодження меж земельних ділянок ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 в односторонньому порядку без підпису суміжного землекористувача та рекомендувати сесії Миколаївської міської ради затвердити акт комісії.
 
У вказаному акті наведено обґрунтування аналогічне вказаному в акті від 20 листопада 2019 року.
 
19 лютого 2020 року рішенням 64-тої чергової сесії 7-го скликання Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області №1662 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , а також на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0135 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_2 .
 
26 серпня 2020 року рішенням 68-мої чергової сесії 7-го скликання Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області № 1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 », затверджено акт обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 , складений 29 липня 2020 року постійно діючою комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього середовища. Також вирішено врахувати при встановленні меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 пропозиції комісії, викладені в акті.
 
24 лютого 2021 року на 7-ій черговій сесії 8-го скликання Миколаївською міською радою Стрийського району Львівської області прийнято рішення № 284 «Про передачу ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», яким ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), площею 0,1000 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0520, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0136 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0519, для індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_2 .
 
Відповідно до копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 251927194 та № 251929926, сформованих 09 квітня 2021 року, на підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради за ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на земельні ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0520, та площею 0,0136 га, кадастровий номер 4623010100:01:016:0519.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області № 36 від 26 березня 1985 року «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_4 від подвір`я гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 » встановлено, що земельні ділянки гр.  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не прямокутні, розміри ширини самих ділянок на план-схемі немає, подвір`я ОСОБА_2 вузьке між будинками - 3,25 м, в`їзд пожежонебезпечний. Вирішено огорожу від АДРЕСА_2 до будинку гр.  ОСОБА_4 встановити згідно плану - 21,35 м, а від подвір`я гр.  ОСОБА_6 по межі стіни будинку гр. ОСОБА_4.
 
З копії акту обстеження земельних ділянок АДРЕСА_5 від 29 грудня 2005 року на усне звернення ОСОБА_1 , комісією міської ради встановлено, зокрема, що ОСОБА_2 має план земельної ділянки, виготовлений Стрийським МБТІ, згідно якого ширина його земельної ділянки від вулиці повинна становити 9,0 м. Фактично ширина його ділянки становить 8,25 м. Рішенням № 36 від 26 березня 1985 року виконкому Миколаївської міської ради було встановлено, що межа між земельними ділянками проходить по стіні старого будинку ОСОБА_1 . Дане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалося.
 
На підтвердження позовних вимог та доводів, позивачем долучено також копію схем; копію плану земельної ділянки АДРЕСА_2 , виданому ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 22 грудня 1976 року № 304, затвердженого архітектором 26 січня 1977 року, відповідно до якого не вбачається, що відстань між будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою ОСОБА_2 становить більше 1 м, як на те посилається позивачка, цифрове позначення відстані на плані відсутнє; копію довідки; копію листа начальника Дрогобицького МБТІ від 30 березня 1988 року № 60; відповідь начальника Дрогобицького МБТІ від 18 березня 1991 року № 27 на заяву ОСОБА_4 від 07 березня 1991 року; копію рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 10 квітня 1974 року № 82 «Про дозвіл ОСОБА_6 на реконструкцію житлового будинку у АДРЕСА_2 »; копію відповіді виконавчого комітету Миколаївської районної ради народних депутатів Львівської області від 30 березня 1987 року на скаргу ОСОБА_4 від 06 березня 1987 року, згідно якої, серед іншого вказано, що реконструкція будинку ОСОБА_6 має необхідні документи, будівельні роботи проведені згідно виданого акту; роздруківки фотознімків; висновок за результатами проведення земельно-технічної експертизи, підготовлений для подання до Миколаївського районного суду Львівської області у справах № 447/2386/21 та № 447/1553/22, виготовлений ОСОБА_12 на підставі звернення ОСОБА_1 від 21 липня 2022 року, відповідно до якого встановити наявність накладання меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не видається можливим, оскільки на земельну ділянку АДРЕСА_1 не розроблено земельно-кадастрової документації.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
 
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що:
«погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. 
Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) вказано, що:
«стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. 
Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 686/16979/17 (провадження № 61-20716св21) зазначено: «статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації (див. постанову Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №128/1911/15-ц)».
 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
 
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала, що рішенням № 284 від 24 лютого 2021 року Миколаївська міська рада фактично передала ОСОБА_2 земельну ділянку, яка входила до площі землі, що знаходилась у законному користуванні позивачки, право на яку перейшло до неї у порядку спадкування.Протиправні дії відповідачів виразилися у встановлення і узгодження меж земельної ділянки без повідомлення чи присутності позивача як суміжного землекористувача та проведенні приватизації частини земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок позивачки;
спадкове майно, на яке позивачці видано це свідоцтво, складається, зокрема, із житлового будинку разом із господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок разом з господарськими будівлями належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 липня 1955 року Миколаївським міським комунгоспом на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 29 червня 1955 року № 188, зареєстрованого Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації від 30 липня 1955 року та записаного в реєстрову книгу за реєстровим № 307;
рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29 серпня 1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність безоплатно земельні ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель (присадибну ділянку) громадянам у межах м. Миколаїв, серед яких під номером 129 вказано батька позивачки ОСОБА_4 , якому вирішено передати земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 . Батько позивачки ОСОБА_4 за життя не завершив приватизацію земельної ділянки;
ОСОБА_1 у порядку спадкування набула право на завершення приватизації. Станом на час розгляду справи ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на завершення приватизації. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, якою користується позивачка, не виготовлялася;
ОСОБА_1 не надала належних та обґрунтованих доказів того, що: вона позбавлена можливості завершити процедуру приватизації та оформити право власності на земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні; відповідачі порушують її право на мирне володіння земельною ділянкою, якою вона користується. Сама по собі відсутність погодження ОСОБА_1 меж земельних ділянок не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним;
ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення її прав внаслідок передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки. 
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)). 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                     В. І. Крат
 
                                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков