КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5013/2024                                                                                           

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            05 червня 2024 року                                                                        м. Київ
                                                                                                                      Справа № 362/892/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.
за участю секретаря  судового засідання              Дубінкіної М.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Кравченко Л.М., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,
встановив:
 
У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійcним. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.02.2014 року ОСОБА_5 від його імені уклала із ОСОБА_3 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу  Тернюк Є.В.  Відповідно до зазначеного договору дарування він подарував ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011.
Зі змісту договору дарування від 28.02.2014 року вбачається, що ОСОБА_5 діяла від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом 18.02.2014 року.
Позивач зазначав, що договір дарування суперечить положенням цивільного законодавства, оскільки він не мав наміру на відчуження будь-яким способом належної йому земельної ділянки, на якій ним було зведено забудови, придатні для проживання (літня кухня та гараж), а тому вважає, що відповідач та його мати ОСОБА_5 умисно ввели в оману нотаріуса і протиправно уклали договір.
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованої на АДРЕСА_1 , укладеного 28 лютого 2014 року від його імені ОСОБА_5 з однієї сторони і ОСОБА_3 з іншої сторони та посвідчений приватним нотаріусом ВРНО Тернюк Є.В. 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4 , нового власника земельної ділянки.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що твердженням у спірному договорі ОСОБА_5 , як представника сторони дарувальника ОСОБА_1 , та її сина ОСОБА_3 , як обдаровуваного, щодо відсутності на цій земельній ділянці будь-якої забудови було введено нотаріуса в оману, оскільки вони обидва не могли не знати про наявні там забудови, які були побудовані позивачем за власні кошти, а саме про літню кухню та гараж, так як наявність споруд на земельній ділянці, яка підлягає відчуженню, була перешкодою для укладення договору про це.
Що стосується вільного волевиявлення позивача як відчужувача, то він як у своїй позовній заяві, так і у судовому засіданні заявив, що у нього не було будь-яких підстав та намірів подарувати відповідачу, як сторонній для нього особі, свою земельну ділянку, на якій ще у 2012 році ним було побудовано будівлю, яку він використовував як житлове приміщення, оскільки будь-якого іншого житла у нього не було і зараз немає, а з відповідачем він не мав і не має жодних ні дружних, ні родинних відносин, не мав перед ним ніяких матеріальних чи моральних зобов`язань. 
Процесуальними доказами в обґрунтування цього позову є показання допитаних у справі свідків: батька та рідного брата позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також матері відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка підписала спірний договір начебто на виконання доручення позивача ОСОБА_1 , які суперечать наявним у справі доказам, оскільки якщо б позивач мав намір відчужувати своє майно, то він міг зробити це сам від свого імені, бо весь час знаходився у себе вдома і нікуди далеко не їздив, отримавши безпосередньо від покупця гроші за своє майно.
Про те, що ОСОБА_5 діяла всупереч інтересів ОСОБА_1 , а не в його інтересах, свідчить її  бездіяльність як невиконання нею обов`язків повіреного, передбачених ст. 1006 ЦК України, відповідно до якої повірений, зокрема, зобов`язаний після виконання доручення негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Станом на день ухвалення оскаржуваного рішення з моменту допиту цього свідка у судовому засіданні пройшло 19 місяців, але суду так і не було надано доказів на виконання цих обов`язків, хоча у судовому засіданні вона заявила, що такі докази у неї є. Про те, що спірний договір не відповідав і не відповідає внутрішній волі позивача свідчить і та обставина, що, дізнавшись про втрату свого майна обманним шляхом, він одразу вчинив усі можливі дії з метою повернення у свою власність цього майна.
Судом першої інстанції незаконно було відмовлено у допиті позивача як свідка, оскільки сторона позивача мала намір використати його показання як доказ. Судом першої інстанції також незаконно було відхилено клопотання сторони позивача щодо виклику відповідача для особистих пояснень.
Посилається на те, що договір доручення на вчинення від імені довірителя договору дарування не відноситься до категорії договорів, які виконуються сторонами у момент їх вчинення, тому не міг укладатися усно, як про це зазначено в довіреності. 
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_9 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  позивача, представників сторін та третьої особи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачем були порушені його права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. Позивач не помилявся щодо природи правочину, мав намір відчужити належну йому земельну ділянку, що відповідало його внутрішній волі, та зовнішньому волевиявленню, про що свідчить послідовність дій позивача, направлених на відчуження належної йому земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 лютого 2014 року приватним нотаріусом ВРНО Тернюк Є.В. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5  розпоряджатися (в тому числі, але не виключено продати, обміняти, здати в оренду за ціну та на умовах на свій розсуд) належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованою на АДРЕСА_1 , або подарувати вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , 1990 року народження.  Довіреність зареєстровано в реєстрі за № 236 18.02.2014 року (т. 1 а. с. 5).
28 лютого 2014 року приватним нотаріусом ВРНО Тернюк Є.В. посвідчено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 272, яким ОСОБА_5 на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташовану на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 6).
04 липня 2014 року приватним нотаріусом ВРНО Тернюк Є.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташовану на АДРЕСА_1 , і сплатив за неї ціну, визначену цим договором. 
Висновком від 22.07.2016 року № 19/4-05/290 експерта Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру підтверджено дійсність підпису та рукописного запису ОСОБА_1 в довіреності та в її архівному екземплярі (т. 1 а. с. 40-47).
 
Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України).
Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від  08 червня 2022 року  у справі № 229/6580/19, «довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.  Зокрема, у разі вчинення правочину представником позивача, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.»
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 710/475/20-ц.
 Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно із ч. 1 статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно із ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
У цій справі встановлено, що згідно з довіреністю від 18 лютого 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися (в тому числі, але не виключно продати, обміняти, здати в оренду за ціну та на умовах на свій розсуд) належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованої на АДРЕСА_1 , або подарувати вказану земельну ділянку ОСОБА_3 .
Зміст вказаної довіреності свідчить про те, що довіритель ОСОБА_1 надав право представнику ОСОБА_5 на укладання конкретних договорів, зокрема, договору дарування належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованою на АДРЕСА_1 , на користь конкретно визначеної особи -  ОСОБА_3 .
На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 28 лютого 2014 року уклала із ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, за умовами якого до ОСОБА_3 (обдарований) перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташовану на АДРЕСА_1 .
Таким чином, ОСОБА_5 , укладаючи оспорюваний договір дарування земельної ділянки, діяла в межах наданих їй повноважень.  
Матеріали справи не містять доказів того, що станом на момент укладення зазначеного договору дарування довіреність була припинена чи скасована ОСОБА_1 .  
Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 на підписання від його імені договору дарування належної йому земельної ділянки, що свідчить про волевиявлення позивача на передачу земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_3 .
Видаючи довіреність, ОСОБА_1 , як повнолітня та дієздатна особа повинен був розуміти правові наслідки своїх дій та те, що він наділив ОСОБА_5 , зокрема, правом дарування належного йому майна на користь ОСОБА_3 .
 
Відповідно до висновку Верховного Суду  у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18, «юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.»
 
Доводи позивача про те, що у нього було відсутнє вільне волевиявлення подарувати відповідачу, як сторонній для нього особі, свою земельну ділянку, спростовуються змістом довіреності від 18 лютого 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом ВРНО Тернюк Є.В., в якій чітко зазначено, що позивач уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, у тому числі подарувати вказану земельну ділянку ОСОБА_3 .
З метою повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки. 
Так, свідок ОСОБА_5 зазначила, що деякий час знала позивача, який сам запропонував їй продати земельну ділянку, для чого підготував необхідні документи. Забудов на той момент на ділянці не було, а лише в наявності були будівельні матеріали, що разом із земельною ділянкою були викуплені нею за 21 000 доларів США. Після складення довіреності позивач добровільно передав їй всі документи на земельну ділянку. З позивачем вони відразу домовились, що дарування земельної ділянки буде оформлено на її сина ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_6 , який є батьком позивача, зазначив, що земельну ділянку на АДРЕСА_1 він придбав в 2008-2009 роках та в подальшому розділив між двома своїми синами. В 2010 року він завіз туди будівельні матеріали та розпочав будівництво. ОСОБА_5 приїхала до них навесні 2013 року та почала клеїти шпалери. Його син ОСОБА_1 нікому нічого не сказав, взяв документи і переоформив земельну ділянку. В сім?ї не обговорювали дарування земельної ділянки. Коли дізнався влітку 2014 року про відчуження землі, то вже нічого там не робив. Забудови зробив сам особисто і електроенергію оформив, але забудови не оформляв.
Свідок ОСОБА_7 , рідний брат позивача, зазначив, що їм з братом батьки купили дві земельні ділянки, на яких в 2012 року розпочали будівництво. До лютого 2014 року вони все доробляли в хаті, все було майже готове для проживання. Після лютого 2014 року вони вже нічого не робили, оскільки їм сказали, що вони вже не власники. Підтвердив, що між ОСОБА_5 та його братом були відносини, декілька разів бачив її у подвір`ї. Брат сказав, що був якийсь борг, тому були подані документи на оформлення будинку і ділянки.
 
Отже, допитані свідки не надали суду об`єктивних відомостей, які б підтвердили відсутність у позивача вільного волевиявлення на відчуження належної йому земельної ділянки шляхом видачі довіреності на ім`я ОСОБА_5 з правом дарування земельної ділянки. 
Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що при укладенні оспорюваного договору дарування земельної ділянки представник за довіреністю діяла згідно з наданими їй повноваженнями, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що твердженням в оспорюваному договорі щодо відсутності на цій земельній ділянці будь-якої забудови було введено нотаріуса в оману, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_3 не могли не знати про наявні там забудови, які були побудовані позивачем за власні кошти, є необґрунтованими, у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факт розташування на спірній земельній ділянці житлової забудови чи інших споруд. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 діяла всупереч інтересів ОСОБА_1 , а не в його інтересах, про що свідчить її бездіяльність, а саме невиконання нею обов`язків повіреного, передбачених ст. 1006 ЦК України, відповідно до якої повірений, зокрема, зобов`язаний після виконання доручення негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, з огляду на таке. 
Відповідно до висновку Верховного Суду  у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 березня 2024 року у справі № 458/229/18, Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі;  з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем).   Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, тому на такі правовідносини поширюються положення статей 1000-1006 ЦК України. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що сама по собі довіреність не є підтвердженням укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5   договору доручення, якого  матеріали справи не містять  та що він не був укладений позивачем.  
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Суд першої інстанції належно оцінив зміст виданої довіреності, яка на час укладення оспорюваного договору дарування була чинною, в подальшому недійсною не визнавалась, та у даній справі вимоги про визнання довіреності недійсною позивачем також не ставились.
 
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ч. 1 ст. 1000 ЦК України).
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).
Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (ст. 1006 ЦК України).
 
Як зазначено вище, у виданій довіреності від 18 лютого 2014 року ОСОБА_1 надав право представнику ОСОБА_5 на укладання договору дарування належної йому на праві власності земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованою на АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 .
Таким чином, у спірних правовідносинах ОСОБА_5 вчиняла дії відповідно до змісту даного їй доручення, як того вимагає норма ч. 1 ст. 1004 ЦК України. 
Сам факт неповернення ОСОБА_5 позивачу довіреності після укладення договору дарування земельної ділянки не є підставою для визнання недійсним  договору дарування. 
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.
Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ч. 1 ст. 388 ЦК.
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15.
Враховуючи те, що станом на момент звернення позивача із цим позовом спірна земельна ділянка була відчужена відповідачем ОСОБА_3 на користь іншої особи  -   ОСОБА_4 ,  який був залучений до участі у справі як третя особа ухвалою суду від 01 грудня 2017 року, то  позивачем ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту,  застосування якого не призводить до поновлення його прав, адже земельна ділянка перебуває у власності особи, з якою у позивача відсутні зобов`язально-договірні відносини щодо цього майна.  Особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення позову про витребування майна (віндикаційного позову) до особи, яка незаконно, на думку позивача, володіє цим майном та за відсутності між ними зобов`язально-правових відносин.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України,  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                     Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                      Рейнарт І.М.