Номер провадження: 22-ц/813/3159/24 
Справа № 946/263/20
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                        Вадовської Л.М.,
                       Комлевої О.С.,
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Воронкова В.О.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Панченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Бальжик О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та припинення права приватної власності,
встановив:
17.01.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила:
-визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 06.08.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С. за реєстровим номером 255, в частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;         
-визнати недійсним з моменту укладення договір дарування, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. за реєстровим номером 3045;
-визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, право спільної часткової власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 984904051106, що зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_2 , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року;
-припинити право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 984904051106, що зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_2 , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 18022739 від 14.12.2016 року, внесений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32916750 від 14.12.2016 року.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 29.11.2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 54 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м. Разом з тим, окрім квартири, яка стала предметом спірних правовідносин між колишнім подружжям у справі №500/6458/17, ОСОБА_2 під час шлюбу, тобто у період з 07.06.2002 року по 11.09.2012 року, а саме: 06.08.2003 року за договором купівлі-продажу, оформленим приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гончаровою О.С., за реєстровим номером 255, на матір відповідача - ОСОБА_4 із спільних коштів подружжя було сплачено грошові кошти на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 198,30 кв.м. 
Посилалась на те, що позивач ОСОБА_2 оформив відповідні речові права на житловий будинок на свою матір з метою штучного виведення вказаного нерухомого майна з переліку майна – об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Такий прихований та протиправний характер намірів та дій ОСОБА_2 підтверджується тими обставинами, що мати відповідача, починаючи з 07.04.2006 року і до теперішнього часу проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 , а до того - з 11.10.1985 року проживала у будинку АДРЕСА_4 , тобто не мала потреби у придбанні іншого нерухомого майна для власного користування чи з метою передачі його в оренду тощо. Крім того, незважаючи на факт оформлення речових прав на спірний житловий будинок на ОСОБА_4 вказаний житловий будинок фактично куплявся з метою спільного проживання подружжя, що підтверджується фактом реєстрації в ньому місця проживання ОСОБА_3 . Саме з такою метою житловий будинок використовувався подружжям до листопада 2011 року, тобто до початку розлучення. 
Вже після розірвання шлюбу 31.08.2012 року, у зв`язку з відсутністю спору щодо умов та порядку користування спільним майном, ОСОБА_4 на прохання свого сина переоформила на нього речові права на житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору дарування від 14.12.2016 року. Після розлучення ОСОБА_2 залишився проживати у придбаному спільно з ОСОБА_3 під час шлюбу та оформленому на ОСОБА_4 житловому будинку. Звернув увагу, що фактичним платником коштів за придбання за договором купівлі-продажу від 06.08.2003 року житлового будинку є колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у той час як вказаний правочин було вчинено його матір`ю – ОСОБА_4 з метою приховування особи вигодонабувача у придбанні нерухомого майна. 

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважала, що вказаний договір купівлі-продажу слід визнати частково недійсним, у частині покупця, відповідно до ст.ст.203, 215-217, 655 ЦК України, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 . Також вважала, що під час укладення договору дарування від 14.12.2016 року мав місце прихований та протиправний характер намірів та дій ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_4 ніколи не вступала у володіння об`єктом дарування, а рівно не передавала та не могла передати його в подальшому обдарованому. 
На думку представника позивачки, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які є близькими родичами, уклали правочин, який не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином (фактичну передачу майна), а дії сторін були направлені лише на фіктивний (формальний) перехід прав власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від «посягань» колишньої дружини у зв`язку з виникненням спору щодо поділу майна колишнього подружжя. 

Підсумовуючи викладене, позивач просила визнати договір дарування недійсним відповідно до ч.ч.1, 5 ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України. Штучний характер правочинів відкрився лише під час розгляду справи №500/6458/17 - з пояснень ОСОБА_4 та свідків.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2023 року позов ОСОБА_3 було залишено без задоволення (т.2, а.с.93, 95-99). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Воронков В.О. ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.103-113). 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Панченко А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.155-164). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2003 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_5 . Із пункту другого вищевказаного договору, вказаний об`єкт нерухомості належав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №АЕІ №972289від 13.03.2002 року (т.1, а.с.99).
Через два дні - 06.08.2003 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 купила незакінчений будівництвом з виконанням будівельних робіт на 95% житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, позначеного в плані літерою «А» та надвірних споруд: «Б» - уборна, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, інші надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці розміром 477 кв.м (т.1, а.с.50).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2006 року було задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та відділу державної виконавчої служби в м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту. 
Із описової частини вищевказаного судового рішення вбачається, що позивачі в обґрунтування позовних вимог послалися на те, що ОСОБА_3 належить арештовані виконавчою службою у будинку АДРЕСА_1 телевізор та фотоапарат, ОСОБА_4 – магнітола та пральна машина, розетки та вимикачі, родіотелефон, пилосос, холодильник, ОСОБА_7 – комп`ютер, велосипед та диктофон. Третя особа на стороні відповідача вважала, що таким чином ОСОБА_2 бажає ухилитися від сплати йому боргу. 

Колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що вказане судове рішення не має преюдиційного значення для вирішення даного спору, однак вважає за необхідне зазначити, що мотивувальною частиною вказаного судового рішення однозначно встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_6 належить відповідачці по цій справі ОСОБА_4 на праві приватної власності (т.1, а.с.95).

Тобто, щонайменше із цього часу ОСОБА_3 достеменно знала про можливе порушення своїх прав а також про те, що житловий будинок по АДРЕСА_6 належить відповідачці по цій справі ОСОБА_4 на праві приватної власності.

В подальшому, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 07.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №182 (т.1, а.с.16). Як вбачається з мотивувальної частини рішення, сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки та ведення спільного господарства у листопаді 2011 року.

В подальшому, Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 05.07.2016 року, було встановлено, що будівництво, яке здійснено на підставі будівельного паспорту, повідомлення замовника ОСОБА_4 про початок виконання будівельних робіт від 14.08.2015 року, житловий будинок з будівництвом прибудови та мансардного поверху, будівництвом прибудованого гаражу, із знесенням існуючих будівель літньої кухні літ. В, навісу літ. в, сараю літ. Г за адресою: АДРЕСА_1 , прибудова літ. А1, гараж літ. Б; з підвалом та мансардою загальною площею 198,3 кв.м, житловою площею 127,8 кв.м, нежитловою площею 70,5 кв.м, був закінчений будівництвом та готовий до експлуатації (т.1, а.с.87).
14.12.2016 року ОСОБА_4 за договором дарування безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належний їй на праві власності вищевказаний житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0521 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5110600000:01:035:0367 (т.1, а.с.52).

Крім того, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.17-21).

Всі вищевикладені обставини стали підставою для ухвалення оскаржуваного судового рішення, з яким повністю погоджується колегія суддів.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Тобто, так як правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності і не мають подовжувального характеру, суд при розгляді справи обгрунтовано керувався положеннями ЦК УРСР 1963 року.

При цьому суд правильно вказав, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналізуючи норм чинного законодавства та обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 06.08.2003 року недійсним в частині покупця та переведення прав покупця за цим договором на ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Як наслідок, суд дійшов висновку і про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 14 грудня 2016 року, визнання права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також припинення права приватної власності.
При цьому суд виходив із того, що у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Оскільки, згідно з ч.1 ст. 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в цій частині, так як позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в частині покупця та визнання покупцем за договором купівлі-продажу, не підлягають задоволенню відмовлено.

Суд також правильно зазначив, що предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу від 06 серпня 2003 року був незакінчений будівництвом з виконанням будівельних робіт на 95% житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_6 та складався в цілому з одного кам`яного житлового будинку, позначеного на плані літерою «А» та надвірних споруд: «Б» - уборна, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, інші надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці розміром 477 кв.м (т.1, а.с.50).
Разом з тим, предметом оскаржуваного договору дарування від 14 грудня 2016 року є вже житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається із літ. А – будинок житловий, загальною площею – 198,3 кв.м, житловою площею – 127,8 кв.м, літ. Б – гараж, літ. Г – вбиральня, №1-6 – надвірні споруди, розташований на земельній ділянці площею 0,0521 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5110600000:01:035:0367 (т.1, а.с.52).

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у повному обсязі, через їх необґрунтованість.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку питання щодо пропуску строку позовної давності не підлягає обговоренню і застосуванню, так як сплив позовної давності є підставою для відмови у позові за умови обґрунтованих позовних вимог. Разом з тим, якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27.09.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева