19.09.24
22-ц/812/929/24
Провадження № 22-ц/812/896/24
Провадження № 22-ц/812/929/24
ПОСТАНОВА
Іменем України
19 вересня 2024 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 487/3703/22
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,        
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та знесення житлового будинку, за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем – на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 квітня 2024 року під головуванням судді Карташевої Т.А., повний текст судового рішення складений 10 квітня 2024 року,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та знесення житлового будинку.
В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що пунктами 48, 48.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 997 кв.м. за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 28.10.2009 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140146 з кадастровим номером 4810136300:12:001:005. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 31.05.2012 за №6378, вона продала земельну ділянку ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.11.2015 за №12225784. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року у справі №487/10128/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36/61 в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 997 кв. м по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт серії ЯИ №140146 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_2 , а також зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку. Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року у цій справі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2019 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року змінено у мотивувальних частинах, в інших частинах вищевказані рішення залишено без змін. Крім того, зазначеною постановою підтверджено факт розміщення спірної земельної ділянки у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, яка є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, з існуючими обмеженнями щодо її забудови.
З огляду на викладене прокурор вважає, що оскільки будівництво спірного об`єкту здійснено з порушенням вимог земельного, водного, містобудівного законодавства, з недодержанням вимог будівельних норм і правил та внаслідок зловживання правами, то відповідач не набула права власності на житловий будинок у визначений ст. 328 ЦК України спосіб, а тому свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно №356152881 від 09.04.2015 року підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Посилаючись на викладене, прокурор просив: усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09.04.2015 року на житловий будинок (літера А-2) з підпірною стіною (№ НОМЕР_2 ), загальною площею 367,8 кв. м, житловою - 175 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , державна реєстрація якого вчинена 30.03.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (запис №616737848101); зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду площею 0,0997 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:005 шляхом знесення житлового будинку загальною площею 367,8 кв. м, житловою - 175 кв. м (літера А-2), та підпірної стіни ( АДРЕСА_2 . 
Від представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова В.В. - надійшов відзив на позов, в якому той вказував про порушення предметної юрисдикції, оскільки спір є публічно-правовим, а тому суд зобов`язаний закрити провадження у справі щодо вимоги про знесення житлового будинку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
На думку представника відповідачки, оскільки міська рада як носій права власності на земельну ділянку не звернулась до суду з позовом, суд не має повноважень захищати її права, навіть якщо такі були порушені. Оскільки прокурор не має права подавати позови для захисту права комунальної власності (місцевих рад), цей позов держави є проявом зловживання правами, порушує зобов`язання держави забезпечувати усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, суперечить Конституції України та порушує право відповідача на справедливий суд. Крім того, прокурор не довів, що земельна ділянка, на якій розташований будинок відповідачки, відноситься до земель водного фонду. Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив, що за детальним планом території земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0005 належить до території житлової садибної забудови існуючого стану з існуючою капітальною будівлею, перебуває поза межами прибережної захисної смуги, а також відповідно до проектного плану (основне креслення) М 1:2000 - поза межами території пляжу.
Також, на думку представника відповідачки, прокурор обрав неналежні та неефективні способи захисту. Визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є способом усунення перешкод власнику земельної ділянки, а намаганням держави позбавити відповідачку права власності на житловий будинок на підставі та в порядку, які законом не передбачені. Скасування свідоцтва не призведе до припинення права власності на житловий будинок, оскільки право власності виникло не на підставі свідоцтва, а внаслідок прийняття новоствореного об`єкта до експлуатації, про що свідчить реєстрація державою декларації №МК142143310521 від 26.11.2014, та прийняття рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриття розділу) від 09.04.2015 за заявою від 30.03.2015. Прийняття державою до експлуатації житлового будинку та факт реєстрації державою права власності доводять виникнення у відповідачки права власності на будинок в порядку, визначеному законом. 
Крім того адвокат Колесніков В.В. вважає, що держава подала позов із очевидним пропуском позовної давності, через 8,5 років після обізнаності держави із початком будівельних робіт, 7 років після прийняття державою будинку до експлуатації та 6,5 років після реєстрації державою права власності. 
У відповіді на відзив прокурор спростовував заперечення відповідача та зазначив, що основною підставою знесення житлового будинку є встановлений судовими рішеннями у справі №487/10128/14-ц факт неможливості будівництва на землях водного фонду, якою є земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0005.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що вимога щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку, в якому постійно проживає відповідачка, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла. Також суд першої інстанції вважав, що застосування вимог по усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 0,0997 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:005 шляхом знесення житлового будинку загальною площею 367,8 кв. м, житловою - 175 кв. м (літера А-2), та підпірної стіни ( АДРЕСА_2 та ухвалити нове – яким ці позовні вимоги задовольнити.
Зазначав, що суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідачки, не поставив під сумнів її добросовісність, зосередившись на оцінці дій органів влади, хоча встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органів влади, але і дій та бездіяльності відповідачки, зацікавленої у залишенні майна у власності. Так, за результатами розгляду спору про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки по АДРЕСА_1 у справі № 487/10128/14-ц Великою Палатою Верховного Суду вже встановлено як незаконність вибуття земельної ділянки з володіння територіальної громади м. Миколаєва, так і незаконність заволодіння цією ділянкою ОСОБА_1 . Щодо пропорційності повернення вказаної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження прав на мирне володіння майном Велика Палата Верховного Суду вказала, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 9 м від урізу води ОСОБА_1 не могла не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Оскільки відповідачці було достеменно відомо про розташування цієї земельної ділянки біля Бузького лиману, а отже й чіткі законодавчі заборони на будівництво житлового будинку в прибережній захисній смузі, вона мала передбачити негативні наслідки зведення на ній житлового будинку, могла відмовитись від здійснення будівництва нерухомості, але свідомо не зробила цього та всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» збудувала індивідуальний (садибний) житловий будинок площею понад 300 кв.м., тобто з порушенням вимог містобудівного законодавства та зареєструвала право власності на нього. Щодо порушення права на повагу до житла прокурор звертав увагу на те, що у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок по АДРЕСА_1 не є єдиною житловою нерухомістю відповідачки. Так, у її володінні є також квартира площею 68,2 кв. м у м. Києві і вона є співвласником квартири площею 45,2 кв.м. у м. Миколаєві, а відтак виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1 не становитиме для її сім`ї надмірного тягаря і втручання у право на повагу до житла, однак цей факт проігнорований судом. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Колесніков В.В. просив рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення про відмову у знесенні житлового будинку в редакції доводів апеляційної скарги.
Апелянт зазначав, що прокурор не довів, що держава є власником, а відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні майном, а тому суд мав відмовити у позові з підстави відсутності у держави порушеного права. Відповідачка не заперечує право держави просити знести майно, оскільки це передбачено ч. 7 ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», однак такий спір віднесений до адміністративної юрисдикції. В свою чергу, національний закон не передбачає право держави звертатись до суду в інтересах інших власників ділянок приватної або комунальної власності. Суд безпідставно послався на рішення у справі № 487/10128/14-ц як таке, що звільнює державу від обов`язку доводити правовий статус ділянки не дослідив і не зазначив про причини відхилення доказів про правовий статус ділянки, а саме довідки ДРП від 17.11.2022 року, рішення міської ради від 27.12.2022 року № 16/21. Суд зазначив, що відповідачка побудувала будинок всупереч ст. 13,14 Конституції України, ст. 3,4, 59 ЗК України, ст. 85 ВК України, із огляду на розташування не могла знати про правовий статус земельної ділянки. Проте застосував норми, які взагалі не регулюють спірні відносини, не є нормами, які встановлюють правові наслідки, які просить застосувати прокурор, протиправно не врахував, що національний закон не визнає підставою визначення правового статусу ділянок, і як наслідок обмежень, обумовлених цим статусом, «розташування ділянок», а виключно – рішення органу влади, яким затверджена документація із землеустрою. Окрім того, суд не врахував, що відповідачка купила ділянку 31.05.2012 року, а ст. 15, 20, 21 Закону «Про Державний земельний кадастр» передбачали, що відомості ДЗК є офіційними, відомості про категорію, вид використання земель, а також про обмеження у використанні підлягали обов`язковому внесенню на підставі документації із землеустрою, схем землеустрою. В п.п. 1, 3 Договору купівлі-продажу нотаріус посвідчив, що ОСОБА_1 купила земельну ділянку для будівництва, що підтверджується державним актом від 01.12.2009 року, а згідно витягу з Поземельної книги від 11.05.2012 року обмеження у її використанні не зареєстровані. Враховуючи, що держава гарантувала можливість забудови та відсутність обмежень, а також ніколи не відносила ділянку до категорії водного фонду і не вносила відомості про це до реєстрів, міркування про «можливість знати» є доводами, непридатними для доказування обставин обізнаності із обмеженнями. Відповідачка погоджується із висновком суду, що має місце порушення права на мирне володіння майном та окремо на повагу до житла, але разом з тим суд не встановив чи наявний суспільний інтерес в цій справі з огляду на визнання міською радою того, що ділянка належить до території житлової забудови і перебуває поза межами ПЗС та пляжу. Також в рішенні не надана оцінка дотриманню принципу законності. Суд встановив, що будинок з 2015 року є житлом відповідачки, але не надав оцінки доказам, що будинок є житлом також її чоловіка та дітей, які також проживають у ньому з 2015 року. Представник ОСОБА_3 зазначав, що національний закон передбачає можливість знесення виключно об`єктів рухомого майна, зокрема об`єктів самочинного будівництва, а житловий будинок є об`єктом нерухомого майна, для цілей ст. 1 Протоколу 1 ст. 8 Конвенції це означає, що втручання не ґрунтується на законі, тобто є свавільним. З огляду на встановлені фактичні обставини, позбавлення відповідачки майна без виплати адекватної компенсації, буде становити порушення Конвенції, на підтвердження чого представник відповідачки звертав увагу на рішення ЄСПЛ «Шмаков проти України» та «Н.А. та інші проти Туреччини».
У відзиві на апеляційну скаргу прокурора представник ОСОБА_4 - адвокат Колесніков В.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін. Вказує, що за висновком постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18 факт реєстрації декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного. За таких умов, знесення нерухомого майна законом не передбачено. Доводи прокурора про невідповідність закону висновку суду, що відповідачка набула право власності внаслідок послідовних дій органів влади, є немотивованим запереченням об`єктивної дійсності. Доводи апеляційної скарги, що саме відповідачка зверталась до органів держави не спростовує факт, що нагляд за дотриманням умов будівництва перебував у виключній компетенції держави і її агенти мали можливість перевірити усі документи і відомості перед тим як реєструвати повідомлення, декларації та право власності. Прокурор знаючи про будівельні роботи по пров. Авіаційному та його завершення з прийняттям будинку до експлуатації та реєстрації права власності подав позов лише у листопаді 2022 року, що з огляду на обізнаність з фактами щонайменше з 2015 року свідчить про істотне порушення обов`язку діяти своєчасно на виправлення помилок та упущень. Також представник ОСОБА_3 вважає, що міркування прокурора про обізнаність відповідачки із публікаціями в пресі 20, 21, 28 лютого 2013 року на момент погодження проєкту та подання повідомлення, ґрунтуються на неправильній оцінці прокурором фактичних обставин справи. Так, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 знала про публікації та відсутні докази, що протягом 2013- початку 2014 року вона зводила будинок. Інші міркування прокурора на думку представника відповідача не доводять досягнення державою справедливого балансу Заявляючи про те, що знесення житлового будинку 367,8 кв.м не покладає на відповідачку індивідуальний та самостійний тягар, прокурор зазначив про наявність у відповідачки іншого майна. При цьому серед доказів, які дав прокурор разом із поданням позовної заяви, відсутні будь-які документи, що можуть свідчити про наявність іншого майна. Долучивши до апеляційної скарги витяг з Державного реєстру речових прав, прокурор не надав докази неможливості подання цього витягу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому відповідно до вимог п. 5, 7 ч. 2 ст. 356, ч. 3 ст. 367 ЦПК України цей документ не може бути прийнятий судом та підлягає поверненню. Також представник відповідачки звертав увагу на те, що відповідачка не є єдиним носієм права на повагу до житла, та навіть факт наявності у власності іншої нерухомості не означає, що держава може знищити будинок, і що прокурор та (або) суд можуть відмовитись від повної оцінки такого крайнього заходу втручання як «необхідного у демократичному суспільстві». Окрім того, оскільки носієм права на повагу до житла є також інші особи, наявність майна у одного із носіїв конвенційних прав не означає потенційну наявність житла в інших.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої представником – адвокатом Колесніковим В.В., керівник Окружної прокуратури м. Миколаєва зазначав, що не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_1 про те, що прокурор не довів, що держава є власником земельної ділянки, хоча звернувся в її інтересах, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено з підстави відсутності у держави порушеного права. Так, у даній справі прокурор звернувся до суду із позовною вимогою в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, як власника земельної ділянки, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку на підставі ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України, а не на підставі ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як зазначає апелянт. У справі № 369/3261/17 Верховний Суд дійшов висновку, що власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній, а оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь-яке будівництво на чужій земельній ділянці, витребуваній судом, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності. Також Верховним Судом зазначено, що незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали. Відтак, ОСОБА_1 не набула права власності на зведений будинок, а обов`язок повернути земельну ділянку належному власнику передбачає й обов`язок повністю звільнити цю ділянку, усунувши будь-які створені його діяльністю перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні нею. Твердження представника відповідачки в апеляційній скарзі про те, що цільове призначення земельної ділянки, її категорія на момент придбання у власність ОСОБА_1 не була визначена державою як земельна ділянка водного фонду, а тому ОСОБА_1 не могла знати про її правовий статус, свідчать про спробу переоцінки юридичних фактів, що вже встановлені судом у справі № 487/10128/14-ц (належність земельної ділянки до земель водного фонду), і порушують юридичну визначеність та принцип обов`язковості судового рішення. Крім того, дії набувача майна під час будівництва та оформлення права власності на житловий будинок були недобросовісними, що унеможливлював застосування процедури компенсації за втручання у право власності, у зв`язку з чим не покладає на відповідача неспіврозмірний тягар відповідальності. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_5 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Колесніков В.В. – подану ним в інтересах відповідачки апеляційну скаргу підтримав, в задоволенні апеляційної скарги Миколаївської обласної прокуратури просив відмовити. 
Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи Миколаївська міська рада була належним чином повідомлена (т. 2 а.с. 204), клопотань про відкладення судового розгляду не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що пунктами 48, 48.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 997 кв. м, за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_2 28.10.2009 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140146 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0005, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01.12.2009 за №0109497021001. 
31.05.2012 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку відповідачці ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 6378.
25.02.2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію ДАБК в Миколаївській області про початок виконання будівельних робіт садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
26.11.2014 року ОСОБА_1 подала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - "Садибний (індивідуальний) житловий будинок" за адресою: АДРЕСА_1 . 
27.11.2014 року Управління ДАБІ в Миколаївській області зареєструвало декларацію під № МК142143310521.
25.03.2015 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" виготовлений техпаспорт. 
30.03.2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 367,8 кв. м, житловою площею 175 кв. м, літ. А-2, з підпірною стіною №1, серія та номер: 36152881, у зв`язку з чим державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Васалатій Т.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки на нерухоме майно, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було внесено запис за №616737848101.
Відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади, сформованого 14.03.2023 року , відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Також у зазначеному будинку, крім відповідачки, зареєстровані і проживають її діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2016 року у справі №487/10128/14-ц задоволено позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержавням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8 і ОСОБА_1 . Визнано недійсним та скасовано пункти 48, 48.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 997 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 206 177 грн 42 коп., за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Визнано недісним державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140146 від 28.10.2009, виданий ОСОБА_1 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01.12.2009 року за №0109497021001. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 997 кв. м по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0005.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19.09.2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2016 залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року змінено у мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови. В інших частинах рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року залишені без змін. 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 02.09.2020 року за Миколаївською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4810136300:12:001:0005 по АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації - вищезазначені рішення судів. 
При розгляді цивільної справи №487/10128/14-ц встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0005 розташована на відстані 9 м від урізу води, входить до прибережної захисної смуги Бузького лиману та належить до земель водного фонду. Крім того, згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 21.11.1986 №403, і Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради №35/18 від 18.06.2009, земельні ділянки по пров. Авіаційному віднесені до території спеціального призначення - зелених насаджень загального користування. Відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 №15/41, - вищевказані земельні ділянки відносяться до ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва, де заборонено будівництво. Судами встановлено належність земельної ділянки до земель, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.
Суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача щодо іншого режиму та цільового призначення земельної ділянки ніж ті, що встановлені в рішенні по справі №487/10128/14-ц.
При цьому суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 року у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 року у справі №6?206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність останньої за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанови від 30.05.2018 року у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 року у справі №372/1684/14-ц (п. 41)). 
З огляду на приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, якими встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги правові позиції, що були викладені Верховним Судом у постанові від 16.08.2023 року у справі №490/6324/19.
Так, у зазначеній справі, вирішуючи питання щодо заявленої керівником Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради позовної вимоги про знесення житлового будинку, спорудженого на земельній ділянці, що знаходиться у межах законодавчо визначеної прибрежної захисної смуги Бузького ліману, яка належить до земель водного фонду, Верховний Суд звертав увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Так, у пункті 107 вказаної постанови зазначено, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці. 
Крім того Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що повернення власникові земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність, саме по собі не може вважатися перешкодою для використання будинку, спорудженого на частині цієї ділянки (пункт 126 зазначеної вище постанови).
У пункті 109 постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
У пункті 125.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 487/10128/14-ц за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8 і ОСОБА_1 , Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вирішення заявлених у цій справі позовних вимог, зокрема про повернення власникові спірної земельної ділянки, не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на частині цієї ділянки. А тому немає підстав вважати, що повернення власникові спірної земельної ділянки унеможливить реалізацію ОСОБА_1 її прав на житловий будинок.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав;
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;
в) визнання угоди недійсною;
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
ґ) відшкодування заподіяних збитків;
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, прокурор звернувся до суду з позовом з метою усунення перешкод у здійсненні права власності на землі водного фонду не тільки територіальною громадою м. Миколаєва, а й Українського народу загалом, що відповідає меті негаторного позову. Отже вимога про знесення будівель, споруджених на земельній ділянці, на яку поширюється чітка заборона на передання її у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку водного фонду і такі позовні вимоги здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї.
За такого колегія суддів не погоджується з доводами представника відповідачки – адвоката Колеснікова В.В. - щодо обрання прокурором неналежного способу захисту, оскільки такий спосіб захисту, як демонтаж будівель, є адекватним наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки та відповідає положенням статті 391 ЦК України, частині другій статті 152, пункту б) частини третьої статті 152 ЗК України порядку.
Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 483/954/21, від 31 липня 2024 року у справі 487/2593/20.
Разом із тим, при вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння збудованими на спірній земельній ділянці нерухомими об`єктами, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.
Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні від 2 грудня 2010 рокуу справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене "згідно із законом", не переслідує легітимну мету чи не є "необхідним у демократичному суспільстві" (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю та збереження прибережних захисних смуг, недопущення зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення, відновлення вільного доступу до узбережжя Бузького лиману з метою його рекреаційного використання громадянами, до зеленої зони загального користування.
Суд першої інстанції правильно зазначав, що суспільний інтерес спирається на норми закону.
Так, відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі ст.ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки);штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що  водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.
Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).
Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно виснував, що будівництво житлового будинку здійснено відповідачкою всупереч наведеним нормам закону і у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірним майном є легітимна мета.
Водночас, перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності та право на повагу до житла, суд першої інстанції вірно враховував не тільки поведінку відповідачки, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.
У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Суд першої інстанції вірно врахував, що відповідачка ОСОБА_1 в 2013 році зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, в 2014 році ввела в експлуатацію житловий будинок, а в 2015 році зареєструвала право власності на нього. Узаконення житлової будівлі стало можливим саме завдяки послідовним діям органів влади, які, таким чином визнали правовий статус майна – житлового будинку і відповідачку як його власницю. 
Тобто особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи. 
Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу місцевого самоврядування не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.
Отже фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за наведених обставин, в даному випадку, в разі знесення житлового будинку, належного відповідачці, помилка буде виправлена лише за рахунок відповідачки, якої вона стосується, хоча ситуація, в якій опинилася відповідачка, не була створена лише нею самою.
На думку колегії суддів, позбавлення відповідачки її житлового будинку без відповідної майнової компенсації, незалежно від того, чи заявляла про неї відповідачка, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Перевіряючи дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України" констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року у справі «Шмаков проти України», де суд підкреслив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (пункт 17).
У фінальному рішенні «НА і інші проти Туреччини» («NA AND OTHERS v.TURKEY») від 15 лютого 2006 року (заява № 3745/97) було встановлено, що заявники були позбавлені свого майна «в суспільних інтересах», оскільки було загальновизнано те, що спірна земля, на якій відбувалось будівництво готелю, була на березі моря і була частиною пляжу, громадської зони, відкритої для всіх. Таким чином, позбавлення власності переслідувало законну мету. Разом із тим ЄСПЛ наголосив, що заволодіння майном без сплати суми, яка розумно відповідає його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою лише згідно зі статтею 1 Першого протоколу. за виняткових обставин (див. Настоу проти Греції (№ 2) , № 16163/02, § 33, 15 липня 2005 р.; Ян та інші проти Німеччини [ВП], № 46720/99, 72203/01 та 72552/ 01, § 111, ECHR 2005, рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 9 грудня 1994 р., № 35, § 71). 
Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є житлом відповідачки, де вона проживає тривалий час, з 2015 року, разом з сім`єю.
Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству. 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідачки, в якому вона із сім`єю постійно проживає, до того ж без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла. 
Посилання прокурора на наявність у відповідачки на праві власності іншого нерухомого майна, на думку апеляційного суду, не свідчить про дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини при знесенні житла відповідачки на безкомпенсаторній основі. 
З огляду на викладене також не можуть враховані посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13 жовтня 2020 року як на підставу необхідності врахування обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла у контексті пропорційності застосування такого заходу визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло. До того ж у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції встановила, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, ніж спірний будинок, та як колишній член сім`ї позивачки втратив право на користування будинком, а позивач змушена проживати разом із малолітнім сином у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має. За такого Велика Палата вважала, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, та порушено її права, і як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
Отже встановлені у справі № 447/455/17 обставини суттєво відрізняються від обставин справи, що переглядається в апеляційному порядку. 
За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідачки. 
З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог. 
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не була надана оцінка дотриманню принципу законності та суд не встановив чи наявний суспільний інтерес є безпідставними, оскільки такі обставини були встановлені судом та обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
Щодо доводів представника відповідача про те, що прокурор не довів, що держава є учасником спірних приватно-правових відносин, а відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні майном, а тому суд мав відмовити у позові з підстави відсутності у держави порушеного права, то колегія суддів їх відхиляє.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово виснувала, що погоджується з аргументами прокурора що, враховуючи особливий режим прибережних захисних смуг, їх значення у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України та з огляду на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного, той може представляти інтереси територіальної громади. При цьому Велика Палата виходила з того, що Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19).
Необґрунтованими є і посилання апеляційної скарги на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції.
Так, у постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1403цс16 Верховний Суд України зазначив, що, коли позивач (орган державної влади) звертається до суду як власник земельної ділянки за захистом порушеного цивільного права, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний із вирішенням питання щодо права на землю.
Держава в особі Миколаївської міської ради у спірних правовідносинах здійснює не владні управлінські функції зі здійснення контролю у сфері регулювання земельних відносин, а повноваження власника відповідної земельної ділянки.
Заявлені прокурором вимоги спрямовані на захист цивільного права держави в особі уповноваженого нею органу на земельну ділянку та з огляду на характер правовідносин і суб`єктний склад сторін спору, дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. 
За такого, апеляційні скарги як заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури так і представника ОСОБА_1 – адвоката Колеснікова В.В. - не підлягають задоволенню.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок з підпірною стіною апелянтами не оскаржувалось, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядалось.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування апелянтам судових витрат.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем, залишити без задоволення. 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                 В.В. Коломієць
       
                                        Т.М. Базовкіна 

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 27 вересня 2024 року