Номер провадження: 22-ц/813/2796/24 
Справа № 523/15842/18
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                        Назарової М.В.,
суддів:                                                Коновалової В.А., Кострицького В.В., 
за участю секретаря                          Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Павлишина Юрія Миколайовича ,
 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2021 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Середи І.В. в приміщені того ж суду,
 у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та нечинним з моменту винесення розпорядження,

                                               в с т а н о в и в: 

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , звернулася до суду із вказаним позовом, який з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивувала тим, що 26 грудня 2006 року на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 320 її чоловіку ОСОБА_2 , який на той час був військовослужбовцем, видано службовий ордер на зазначену квартиру, до якого вона була включена як його дружина.
Про зміст вищевказаного розпорядження вона дізналася лише 05 липня 2017 року після отримання його копії з Департаменту архівної справи Одеської міської ради.
04 січня 2018 року вона звернулася до окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним вищевказаного розпорядження (справа № 815/330/18). Постановою від 05 липня 2018 року Одеський апеляційний суд закрив провадження з тих підстав, що справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Вважає вищевказане розпорядження Суворовської районної адміністрації незаконним, оскільки на час виникнення спірних правовідносин з клопотанням про включення житлового приміщення до числа службових мав право звертатися лише начальник гарнізону та командир військової частини. Квартира мала бути включена до числа службових приміщень гарнізону, а не КЕВ. Відповідне клопотання начальник гарнізону або командир військової частини не подавали.
Вказувала, що спірна квартира була розподілена у травні 2006 року під час дії Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних силах України від 03 лютого 1985 року, яке не передбачало забезпечення військовослужбовців службовим житлом.
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 жовтня 2006 року житловий будинок, в якому знаходиться вказане житлове приміщення, було віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. До створення ОСББ житловий будинок знаходився на балансі Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Північний». Квартира надавалася згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 грудня 2006 року № 3320, прийнятого на підставі протоколу засідання громадської комісії по житловим питанням. Таким чином спірне житлове приміщення належить до житлового фонду Міністерства оборони України.
Посилаючись на наведене та те, що протиправне визначення статусу квартири як службової призвело до порушення її прав та прав її дитини, як на правове обґрунтування своїх вимог на вимоги ст. 118 ЖК України, Положнення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, просила визнати протиправним та нечинним з моменту винесення розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 грудня 2006 року № 1111р «Про включення до числа службових приміщень КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування квартир по АДРЕСА_1 » в частині включення двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею - 35,8 кв. м, до числа службових приміщень Квартирно-експлуатаційного відділу (далі - КЕВ) м. Одеси.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , відмовлено.
Суд першої інстанції, встановивши, що оспорюване розпорядження прийняте належним суб`єктом, який здійснює свою діяльність на підставі Положення про Суворовську районну адміністрацію, згідно наданих йому повноважень, виходив із недоведеності позивачкою обставин, на які вона посилалась, як на підставу для задоволення своїх вимог.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника Павлишина Ю.М. звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з необґрунтованістю висновків, без належної оцінки та дослідження доказів по справі, скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обгрунтування своїх вимог зазначає, що рішення суду в порушення вимог п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не містить в мотивувальній частині рішення посилання на встановлені судом обставини, замість надання належної оцінки наданим доказам у справі, суд послався на рішення суду по справі № 1527/14123/12, яке не набрало законної сили та у теперішній час розглядається в апеляційному провадженні. 
Суд в порушення п. 1 ст. 53 ЦПК України без належного обґрунтування, після закриття підготовчого провадження залучив до участі у справі третю особу та розглянув клопотання цієї особи про пропуск позивачкою строку позовної давності в порушення норм ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є безпідставним, оскільки рішення по справі № 1527/867/12 про визнання його втративши право користування квартирою скасоване, але у теперішній час дана постанова є предметом касаційного перегляду, і ОСОБА_2 не є відповідачем. Останній втрати право користування спірною квартирою у зв`язку із звільненням з військової служби за систематичне невиконання умов контракту згідно Наказу першого заступника начальника Генштабу ЗСУ № 147 від 29.04.2010, і про це вказав суд в оскаржуваному рішенні.
Справа № 2-297/10, на яку послався 3-я особа та яку досліджував суд, розглядалася за позовом позивачки ОСОБА_1 про встановлення її права користування службовим приміщенням, на час подачі даного позову і розгляду судом позивачці не було відомо про те, що квартира розподілялася зовсім за іншим Положенням ніж те, що передбачало розподіл службового житла у Міністерстві оборони України у грудні 2006 року.
Вказує, що про те, що квартира розподілялася згідно з Положенням про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, затвердженим наказом МОУ від 03.02.1995 № 20 та Правилами обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні. Про даний факт позивачці стало відомо лише з відповіді Головного КЕУ ЗСУ № 303/4/2223 від 06.11.2017 та отриманих у Приморській РА 15.11.2019 доказів, що дана квартира була виділена в порядку поліпшення житлових умов відповідно до Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм житлових приміщень на Україні в безстрокове користування для постійного проживання (постанова Ради Міністрів Української РСР № 470 від 11.12.1984). Вказані докази були долучені до матеріалів справи в процесі судового розгляду за клопотанням від 02.07.2020, але судом не досліджені.
Оскільки рішення Суворовського районного суду м Одеси від 28.07.2010 у справі № 2-297/10 було скасоване рішенням Апеляційного Суду Одеської області від 10.11.2010, у суду не було підстав залучати ОСОБА_2 до участі у теперішній справі.
Виходячи із дії нормативно-правових актів у часі, вважала незастосовним строк позовної давності до виниклих спірних правовідносин (п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України).
Також суд безпідставно вдався до посилань на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 1527/14123/12 за позовом КЕВ м. Одеси до ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина про виселення, яке не набрало законної сили станом на час ухвалення оскаржуваного рішення по справі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд не послався на те, в чому саме полягає безпідставність таких вимог, не взявши до уваги, що квартира АДРЕСА_2 була розподілена під час дії Положення про порядок забезпечення жилою площею в ЗСУ, затвердженого наказом Міністра оборони України 03 лютого 1995 року. 
У встановлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.
Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За висновками Верховного Суду, позивачка не була присутня у судовому засіданні 22 грудня 2022 року при ухваленні оскаржуваного судового рішення, процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно неї порушені через її непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а суд розглянув справу за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.
Порушення обов`язку завчасно повідомити про розгляд справи позбавило ОСОБА_1 права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема, в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане порушення також перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
Будь-яких вказівок, які б відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України були обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, постанова Верховного Суду не містить.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 цивільну справу № 523/15842/18 розподілено колегії суддів: головуючий суддя Стахова Н.В., судді Комлева О.С., Кострицький В.В.
Останній раз справу призначено до судового розгляду на 15-ту 19 вересня 2024 року.
На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 20.08.2024 суддя Стахова Н.В. звільнена з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Комлева О.С., Кострицький В.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.24 вилучено суддю учасника колегії Комлеву О.С., новий суддя у складі суду: Коновалова В.А.
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Павлишин Ю.М. підтримав доводи апеляційної скарги.
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіанні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 вказаної норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Пунктом 1 статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), яка визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку).
Згідно п. 8 Порядку житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.
Відповідно до пункту 12 Порядку службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).
У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством (пункт 19 Порядку).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Частиною 3 статті 24 цього Закону передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їхньої компетенції.
Судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_2 капітального будівництва Міністерства оборони України передало за актом прийому-передачі від 27 листопада 2006 року КЕВ м. Одеси.
08 грудня 2006 року КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування звернувся до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради з клопотанням про зарахування квартир у житловому будинку по   АДРЕСА_1 , у тому числі й квартири АДРЕСА_3 , до числа службових.
Суворовська районна адміністрація 06 грудня 2006 року винесла розпорядження № 1111р «Про включення до числа службових приміщень КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування квартир по АДРЕСА_1 », у тому числі і квартири АДРЕСА_3 .
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня 2006 року спірну квартиру надано військовослужбовцю ОСОБА_2 на склад сім`ї з трьох осіб - ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_4 .
27 грудня 2006 року ОСОБА_2 , як військовослужбовцю, відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради від 26 грудня 2006 року № 3320 видано ордер № 1424 серії ПР на вселення у вказану службову квартиру на склад сім`ї із трьох осіб. На підставі вказаного ордеру ОСОБА_1 разом з членами сім`ї вселилася у вказану квартиру. 
Отже, підставою набуття позивачкою ОСОБА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_2 - ОСОБА_4 права користування вказаною службовою квартирою є те, що вони були членами сім`ї військовослужбовця.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.
07 травня 2010 року ОСОБА_2 звільнений зі служби наказом командира військової частини НОМЕР_2 за невиконання умов укладеного контракту.
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 12 квітня 2018 року ОСОБА_2 звільнений із військової служби у відставку.
Колишня дружина ОСОБА_2 - позивачка по справі ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_4 зареєстровані і проживають у вказаній службовій квартирі. Докази наявності у впозивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрованих прав на інше нерухоме майно (житло) відсутні.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу включення спірного житлового приміщення до числа службових оскаржуваним рішенням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, яке позивачка просить скасувати як таке, що порушує її житлові права та житлові права її сина.
Переглядаючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Довід апеляційної скарги про те, що рішення суду в порушення вимог п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не містить в мотивувальній частині рішення посилання на встановлені судом обставини, спростовується змістом оскаржуваного рішення, яке містить достатні для розгляду справи з приводу виниклих спірних правовідносин обставини, яким судом надана відповідна оцінка та дана правильна юридична оцінка.
При цьому само по собі посилання суду на встановлені судовим рішенням у справі № 1527/14123/12, яке не набрало законної сили станом на час розгляду справи, не призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо помилкового та з порушенням встановленого ЦПК порядку, на думку заявниці, залучення судом до участі у справі у якості 3-ї особи ОСОБА_2 , то таке також не спростовує правильних висновків суду, оскільки судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 разом зі своїм сином - ОСОБА_4 вселилися у службову квартиру саме як члени сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , на ім`я якого було видано службовий ордер.
Щодо доводів про розгляд судом заяви вказаної 3-ї особи про застосування до виниклих спірних правовідносин сторін строку позовної давності, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16). 
Системний аналіз наведеного свідчить про наявне право лише сторони у спорі - позивача або відповідача - заявити про застосування строку позовної давності, а суд може застосувати наслідки спливу позовної давності виключно у разі обґрунтованості позовних вимог. В іншому випадку суд має відмовити у позові саме через необґрунтованість.
Суд хоча і вдався по справі до оцінки строку позовної давності, про застосування якої відповідачем не заявлялося, проте таке теж не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки свою відмову у задоволенні позову суд обґрунтував саме безпідставністю вимог ОСОБА_1 . Тому доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про строк позовної давності також не впливають на вирішення справи.
Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника про те, що на час розподілу спірної квартири діяло Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України від 03.02.1995, яке не передбачало надання військовослужбовцям службового житла. Квартира була розподілена (видано ордер) - 27 грудня 2006 року, а Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, який передбачає надання військовослужбовцям службового житлового приміщення, був затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 та набрав чинності 08 серпня 2006 року.
Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин з приводу оскарження розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради діяв саме вказаний Порядок № 1081.
Щодо необґрунтованості відмови судом у задоволенні позовних вимог, то Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МОУ № 577 від 06.10.2006 (яка діяла на час надання житлового приміщення), та ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців» передбачено забезпечення житловим приміщенням військовослужбовців та членів їх сімей, які проживають разом з ними.
Пунктом 2.2. зазначеної Інструкції було передбачено, що у Міністерстві Оборони України всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України.
У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням:
у місті Київ -начальника гарнізону міста Київ, командира військової частини, погодженим з начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України;
у інших населених пунктах - начальника гарнізону, командира військової частини, погодженим з начальниками відповідних територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь.
Відповідно до Положення про квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, цей відділ відає забезпеченням всіма видами квартирного постачання військових частин, з`єднань, дислокованих на території гарнізонів. На відділ покладено керівництво та контроль за прийманням та розподілом житлового фонду, що виділяється для гарнізону.
Тому колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що враховуючи те, що квартира АДРЕСА_2 за актом прийому-передачі від 28 листопада 2006 року була передана Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, саме цей орган мав право у подальшому не тільки погоджувати, а й подавати клопотання до районної у місті адміністрації про включення приміщення до числа службових.
Апеляційний суд зауважує про те, що скаржник оспорює спірне розпорядження з тих підстав, що воно прийнято за поданням неповноважного органу. Колегія суддів приймає до уваги те, що дії КЕВ м. Одеси не порушили жодних прав, інтересів та обов`язків позивачки, оскільки на час здійснення таких дій позивачка не користувалася спірним житлом. Навпаки право користування спірною квартирою виникло у неї після звернення КЕВ м. Одеси до органу місцевого самоврядування, прийняття останнім спірного розпорядження, видачі ордеру на службове житлове приміщення. Матеріали справи не містять доказів наявності у позивачки права, на момент прийняття спірного розпорядження районною адміністрацією, на отримання спірної квартири як житлового приміщення державного або громадського фонду.
Отже, Суворовська районна адміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження за поданням КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування, діяла на підставі норм закону, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, у зв`язку з чим заявлений позов суд вважає необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.
А крім того, дії КЕВ м. Одеси не порушили жодних прав, інтересів та обов`язків позивачки, оскільки на час здійснення таких дій позивачка не користувалася спірним житлом. Навпаки, право користування спірною квартирою виникло у неї саме після звернення КЕВ м. Одеси до органу місцевого самоврядування, прийняття останнім спірного розпорядження, видачі ордеру на службове житлове приміщення. Матеріали справи не містять доказів наявності у позивачки права, на момент прийняття спірного розпорядження районною адміністрацією, на отримання спірної квартири як житлового приміщення державного або громадського фонду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13.12.2022 року (справа № 1527/14123/12) заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2013 року - скасоване та у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 (третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди із рішенням та необхідності переоцінки доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Павлишина Ю.М., діючого від імені  ОСОБА_1 , відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Павлишина Юрія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 23 вересня 2024 року.

Головуючий                                                                М.В. Назарова

Судді:                                                                        В.А. Коновалова

       В.В. Кострицький