ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5424/24 Справа № 201/15788/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року в цивільній справі номер 201/15788/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що від спільного проживання сторін у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Спільне життя між сторонами не склалось, тож сторони розлучились. Відповідач не допомагає з утриманням спільного сина, допомога має виключно періодичний характер. Дитина має певні захворювання, які потребують системного лікування.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року за №932/4329/22 (судовий наказ) відповідачу присуджено сплачувати на користь ОСОБА_1 на утримання дитини щомісячно аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку. Судовий наказ пред`явлено до державної виконавчої служби Соборного району в м. Дніпро та відкрито виконавче провадження №ВП70055381.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен з батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. Так, ОСОБА_1 було витрачено на неповнолітню дитину, сина: ОСОБА_3 в період з 01 березня 2023 року по 30 листопада 2023 року грошові кошти в розмірі 36466,10 грн. Відповідно до викладеного відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача частину зазначених витрат.
Позивачка просила суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 50% від 36466,10 грн, а саме 18233,05 грн, судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 11274,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 663,86 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального, процесуального права.
В матеріалах справи наявні надані позивачкою довідки про заборгованість по аліментам в період, коли витрачались додаткові кошти на дитину, та слухалась справа, нею наведено докази, що в цей час відповідач ні в чому собі не відмовляв та купив нове авто, хоча є боржником по сплаті аліментів. Також позивачкою було акцентовано увагу на тому, що дитина має хронічні захворювання, тому виникають особливі обставини хвороб на фоні хронічних, які не можна контролювати, так і виникають інші в незалежності від перебігу основних захворювань, адже дитина росте. В період послаблення імунної системи її з відповідачем син перехворів на ковід, ускладнення після хвороби потребує довгих відновлень. 
Якщо виходити з висновку суду, то платник аліментів не має заборгованостей, а витрати описані в позовній заяві не пов`язані з особливим станом здоров`я, розвитком та іншими потребами дитини, з чим позивачка категорично не згодна.
В частині інших позовних вимог, а саме в стягненні додаткових витрат на сплату послуг ізостудії та витрат на речі, суд відмовив тому, що в квитанції прописано, що дитина сплатила сама за себе та декілька з квитанцій сплачені бабусею дитини - таким чином данні витрати було понесено не позивачкою, з чим вона теж не згодна.
Від відповідача ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про оплату додаткових витрат на дитину.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з пунктом 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про оплату додаткових витрат на дитину, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивачка та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 155).
З рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року вбачається, що відповідач звертався з позовом до позивачки про зменшення розміру аліментів на утримання дитини. В задоволенні цього позову відмовлено (а.с. 48-51).
Відповідно до витягу за відповідачем зареєстрований транспортний засіб KIA Optima, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 53).
З листа позивачки видно, що вона зверталась до відповідача з вимогою про виплату додаткових коштів на утримання дитини (а.с. 56-59).
До матеріалів справи долучено квитанції про сплату за послуги студії малювання «Мері Попінс», відповідно до даних квитанцій платником є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 10-17).
Відповідно до довідки про оплату внесків за навчання ОСОБА_3 навчається в ансамблі бального танцю «Гавана» філії «Культурно-спортивний комплекс «Шинник» Комунального закладу культури «Арттериторія» Дніпровської міської ради (а.с. 29, 43). 
Згідно з довідкою від 15 вересня 2023 року ОСОБА_3 навчається в контингенті старшої групи «Зірочка» КЗДО (ясла-садок) №209ДМР на дистанційному режимі (а.с. 145).
Відповідно до платіжної інструкції сплату за святкову програму до дня народження, оплату послуг здійснив платник ОСОБА_3 (а.с. 18).
З квитанцій про сплату лікарських препаратів та лікарських послуг вбачається наявність певних захворювань у ОСОБА_3 (а.с. 19-23, 25, 27-28, 39).
Крім того, існування захворювань підтверджується проведенням відповідних лікарських процедур (а.с. 26) та записи лікарів в медичній картці хворого (а.с. 30-33, 35-36,), консультаційні висновки спеціалістів (а.с. 34, 38, 40-41 ,44-47).
Малолітній ОСОБА_3 користується послугами лікаря логопеда, про що свідчить товарний чек на суму 7500,00 грн на проведення корекційно-розвиваючих занять (а.с. 24) та висновок дефектолога-логопеда (а.с. 37).
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що станом на 10 жовтня 2023 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 3184,38 грн (а.с. 146).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в певному обсязі, а саме в частині стягнення додаткових витрат на лікування відповідно до наданих позивачем платіжних квитанцій, включаючи лікування у лікаря логопеда та в частині оплати навчання в танцювальних ансамблях, в сумі 22548,80 грн, від даної суми складає 11274,40, яка підлягає стягненню з відповідача у якості додаткових витрат на дитину.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той і батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Відповідно до вимог Закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою.
Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.
У постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних ї здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,роз`яснив, що за змістом ст. 185 Сімейного кодексу України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом), визначаються у твердій грошовій сумі, оскільки йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування-виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесенні у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.
Виходячи з аналізу вказаних норм, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивачка та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Малолітня дитина ОСОБА_3 має ряд захворювань, а саме: нервова та м`язова дисфункція сечового міхура, бронхіальна астма, рецидивуючий бронхіт, халазіон, косоокість, атопічний дерматит, та інші супутні хвороби. 
Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями про сплату лікарських препаратів та лікарських послуг вбачається наявність захворювань у ОСОБА_3 .
Також малолітній ОСОБА_3 користується послугами лікаря логопеда, про що свідчить товарний чек на суму 7500,00 грн на проведення корекційно-розвиваючих занять та висновок дефектолога-логопеда.
Отже, з відомостей, що знаходяться в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_3 має ряд особливостей розвитку, зумовлених його станом здоров`я, на які потребуються додаткові витрати. 
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про доведеність належними та допустимими доказами позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на лікування відповідно до наданих позивачем платіжних квитанцій, включаючи лікування у лікаря логопеда та в частині оплати навчання в танцювальних ансамблях, в сумі 22548,80 грн, від даної суми складає 11274,40 грн, яка підлягає стягненню з відповідача у якості додаткових витрат на дитину.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: