ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/109/24 Справа № 205/2982/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності, -

                                В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності.
       В обґрунтування позову зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 . 
       Взимку 2018 року ОСОБА_5 звернувся із заявою про отримання дубліката зазначеного свідоцтва про право власності на квартиру та йому стало відомо, що право власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, укладеного між невідомими йому особами: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_4 . 
       З приводу шахрайських дій відносно належного ОСОБА_5 нерухомого майна поліцією 05 лютого 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12019040650000302 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 
       Як було встановлено досудовим розслідуванням, 09 лютого 2016 року приватним нотаріусом Батовою Т.С. була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на розпорядження спірною квартирою. 
       Довіреність приватним нотаріусом була посвідчена на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Корольовським РВ УМВС України у Житомирській області 21 грудня 2004 року, фото в паспорті було іншої особи. 
       Паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 було отримано ОСОБА_5 в Ленінському РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 12 травня 2008 року.
       На запит УДМС Житомирської області було надано відповідь, що бланк паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 було оформлено 07 жовтня 1998 року на ім`я іншої особи, станом на 30 січня 2020 року має статус нечинного документа у зв`язку із втратою. 
       Як зазначено у довіреності, на 10 арк. бланку паспорта наявна відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_6 , 1956 року народження, ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 ніколи не перебував. 
       Таким чином, довіреність від 09 лютого 2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С., була видана на підставі нечинного документа. 
       Сам приватний нотаріус Батова Т.С. у своїй відповіді від 24 січня 2019 року зазначила, що за посвідченням довіреності на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 зверталася інша особа з іншим документом, що посвідчує особу (паспортом). 
       Таким чином, ОСОБА_5 жодного волевиявлення щодо належної йому власності – спірної квартири, не робив. 
       17 березня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , який було посвідченого приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 498. 
       Зазначений договір було укладено на підставі шахрайських дій, оскільки жодних розпоряджень ОСОБА_5 на належне йому майно не давав. 
       Про порушене право ОСОБА_5 стало відомо узимку 2019 року, з даним позовом він звернувся 12 квітня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.         Предметом розгляду цивільної справи було визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, посвідчено приватним нотаріусом Златовою Н.А., предметом розгляду даної цивільної справи є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, тому відсутні підстави для закриття провадження по справі. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, правонаступником після його смерті є ОСОБА_1 .
       Враховуючи вищевикладене, позивач просив:
       - визнати недійсною довіреність від 09 лютого 2016 року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С. і зареєстровану за реєстровим № 252;
       - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований за реєстровим № 498,
       - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та поновити запис про право власності на спірну квартири,
       - стягнути судові витрати з відповідачів.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності — відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
       В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково.
       Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 (а.с. 9-10).
       09 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. було посвідчено довіреність, яку зареєстровано за реєстровим № 252, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження (продаж) належною йому квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 11).
       На підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 який діяв по довіреності від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 498, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 18-19).
       На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 4667, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 23-25).
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 09 лютого 2016 року, виданої на ім`я ОСОБА_2 , на розпорядження (продаж) належною ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстрованої в реєстрі за № 252, було відмовлено (а.с. 91-94, 95-97).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 82).
       29 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       09 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт того, що ОСОБА_5 не було видано довіреність і він її не підписував, тобто, у нього була відсутня воля на наділення іншої особи повноваженнями для розпорядження належним йому нерухомим майном – квартирою АДРЕСА_1 .
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
       Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
       Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
       Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК України).
       Довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора (ч. 3 ст. 245 ЦК України).
       Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
       Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
       Згідно з ч.ч. 1 ,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).        
       Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначав, що договір купівлі-продажу є недійсним в силу ст. 215 ЦК України.
       Матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 (а.с. 9-10).
       09 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. було посвідчено довіреність, яку зареєстровано за реєстровим № 252, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження (продаж) належною йому квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 11).
       На підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 який діяв по довіреності від імені ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 498, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 18-19).
       На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 4667, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 23-25).
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року призначено у справі судову посмертну почеркознавчу експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання:- Чи виконано підпис та рукописний текст “ ОСОБА_5 ” у довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. 09 лютого 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № ОСОБА_5 чи іншою особою?        
       Колегією суддів приймається до уваги, в якості належного та допустимого доказу, наявний у матеріалах справи висновок судової почеркознавчої експертизи № 3-24 від 20.05.2024 року.
       Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 3-24 від 20.05.2024 року рукописний запис : « ОСОБА_5 » від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09.02.2016, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. та зареєстрована в Реєстрі нотаріальних дій 2016 року за № 252 виконаний не  ОСОБА_5 , а іншою особою.  
       Підпис від імені ОСОБА_5 в графі «ПІДПИС» Довіреності від 09.02.2016, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. та зареєстрована в Реєстрі нотаріальних дій 2016 року за № 252 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням його справжньому підпису.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатні належні та допустимі докази, що ОСОБА_5 ніколи не підписував довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Батовою Т.С. зареєстровану в Реєстрі нотаріальних дій 2016 року за № 252, тому є підстави для визнання недійсною довіреності. 
        ОСОБА_5 не уповноважував жодних осіб на відчуження належного йому майна та не мав наміру цього робити, вбачається порушення вимог, які містяться в ч.1-5 ст. 203 ЦК України щодо чинності правочину, а саме - вказаний правочин не відповідав дійсному волевиявленню учасника правочину та не є вільним.
       Відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження належної йому квартири відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.
       Щодо вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та поновлення запису про право власності на спірну квартири, колегія суддів зазначає наступне.         
       Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. 
       Рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.
       У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/1).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
       Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
       За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. 
       Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. 
       Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
       Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. 
       Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.
       Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
       При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що слід скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
       При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказане формулювання у даному випадку, не є виходом за межі позовних вимог.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. 
       На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 810 грн, понесені витрати на експертизу у розмірі 18 174,72 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року — скасувати. 
       Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності — задовольнити частково.
       Визнати недійсною довіреність від 09 лютого 2016 року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С. , зареєстровану за реєстровим № 252.
       Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. , зареєстрований за реєстровим № 498.
        Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24.03.2016 року, індексний номер: 28906423, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 
       В задоволенні решти вимог — відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 810 грн, понесені витрати на експертизу у розмірі 18 174,72 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: