ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року	Львів	Справа № 380/4519/24 пров. № А/857/15237/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року (головуючий суддя Карп`як О.О., м.Львів) у справі №380/4519/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, -

                                                 В С Т А Н О В И В:

28.02.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за посадою заступника начальника НОМЕР_1 ГВП МО України за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2023 року із врахуванням початку обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січня 2008 року протиправними; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за посадою заступника начальника НОМЕР_1 ГВП МО України за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2023 року із врахуванням початку обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січня 2008 року та раніше виплаченої суми компенсації.
Позов обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.12.2023 року на підставі рішення суду, яке з вини відповідача фактично виконано останнім лише у грудні 2023 року. Позивач просив нарахувати компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення. Однак, відповідач відмовився нарахувати та виплатити вказану компенсацію.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року адміністративним позов задоволено. Визнано протиправними дії    ІНФОРМАЦІЯ_1    щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.12.2023. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з   01.01.2016 по 23.12.2023, виплаченої на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 у справі №380/14218/22.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відсутні підстави для обчислення компенсації, оскільки на виконання судового рішення перерахунок грошового забезпечення позивача проведено у повному обсязі. Апелянт вказує, що виплата коштів по рішенню суду носить разовий характер та не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати». Крім того, апелянт зазначає, що судове рішення було виконано добровільно. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
У відповідності до частини першої   статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України   (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
З 23 жовтня 2009 року, на підставі наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 жовтня 2009 №214, позивач призначений на посаду заступника начальника 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України ( НОМЕР_1 ГВП МОУ) та перебуває на військовій службі по теперішній час. 
Згідно листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 15.11.2013 №248/2/3/955 з 01 грудня 2013 року 4762 ГВП МОУ зарахований встановленим порядком на фінансове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЛОВК). 
Згідно листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/59 від 03 січня 2020 року 4762 ГВП МО України з 01 січня 2020 року позивача знято з фінансового забезпечення ЛОВК. 
Директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 вересня 2020 року №Д-321/7 дск з 01 листопада 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_4 переформатований у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
При виплаті відповідачем щомісячного грошового забезпечення за вищезазначеною займаною посадою позивачу не було нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим  позивач неодноразово звертався за захистом порушених прав та законних інтересів до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 у справі     № 380/14218/22, (яке залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, від 09.05.2023 року) зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати та виплатити     ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за посадою заступника начальника 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року в повному обсязі відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням проведених виплат.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 23.12.2023 нарахував та виплатив позивачу заборгованість грошового забезпечення у сумі 39207,84 грн.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 22.01.2024 року, відповідно до якого просив нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за посадою заступника начальника НОМЕР_1 ГВП МО України за період з 01.01.2016 по 23.12.2023 із врахуванням початку обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січня 2008 року та раніше виплаченої суми компенсації.
Листом від 07.02.2024 № 1159/1/1122 вих., відповідач повідомив позивача про те, що відсутні підстави для проведення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, оскільки рішенням суду від 19.12.2022 року № 380/14218/22, яке набрало законної сили 09.05.2023 року, не зазначено, щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями ч. 2   ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (Порядок № 159).
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).
Аналізуючи наведені нормативні акти, колегія суддів зазначає, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим, виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі № 21-518а14, від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 05.10. 2018 у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Таким чином, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток “нарахованого, але не виплаченого грошового доходу” за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Апеляційний суд вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 у справі №380/14218/22 (набрало законної сили 09.05.2023) зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати та виплатити ОСОБА_1        індексацію грошового забезпечення за посадою заступника начальника 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року в повному обсязі відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого        Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням проведених виплат.
На виконання рішення відповідачем здійснено відповідний перерахунок грошового забезпечення позивачу та нараховано суму такої виплати у розмірі 39207,84 грн. Фактичну виплату в розмірі 39207, 84 грн здійснено 23.12.2023 року.
Зважаючи на наведене вище правове регулювання та встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2023 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.12.2023, виплаченої на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 у справі №380/14218/22.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,   311,   315,   316,   321,   322,   325,   328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1  залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі № 380/4519/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний