КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/14202/2024             
                                      
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
         м. Київ                                                                                           Справа № 759/10317/21                        
26 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юрченка Валерія Анатолійовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю. О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Експобанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -
в с т а н о в и в:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно на його користь з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» матеріальну шкоду у розмірі 2 588 000 грн та моральну шкоду 250 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року № 1/759/2/14, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 03.11.2020 року, визнано винними ОСОБА_4 у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. В рамках розгляду справи ним було заявлено цивільний позов про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,       ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 2 588 000 грн та 250 000 грн моральної шкоди. 
Вищезазначеним вироком заявлений ним цивільний позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди, в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» залишено без розгляду. Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2021 року вирок в частині визнання винними ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, а також в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих, зокрема його позову щодо солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» скасовано та призначено новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. 
Частково скасовуючи вирок, Верховний Суд виходив із того, що залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих про стягнення у солідарному вигляді шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочинів є істотним порушенням кримінально процесуального закону. Як наслідок, суд дійшов висновку, що оскільки в судовому засіданні встановлено, що підсудні ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 притягнуті в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини, то відсутні підстави для солідарного відшкодування підсудними матеріальної та моральної шкоди. 
Однак вважав, що шкода відшкодовується тією особою, з боку якої відбувались активні дії по нанесенню відповідної шкоди, відповідно, якщо такі активні дії, направлені на заподіяння шкоди, здійснювались спільно кількома особами, то такі особи несуть солідарну відповідальність. Отже, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями та бездіяльністю, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. 
У вироці суду, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 вчинила злочинні дії, внаслідок яких йому було завдано матеріальну шкоду. У свою чергу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як службові особи, вчинили бездіяльність, яка полягає, в тому, що вони не запобігли вчиненню злочинів, яке виразилось у безперешкодному неоприбутковані начальником відділу касових операцій Станкобудівної філії ВАТ «КБ «Експобанк» ОСОБА_4 готівкових коштів, отриманих від громадян, для зарахування на депозитні рахунки та придбання іноземної валюти, отже вина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України доведена вироком суду. Службова недбалість належить до злочинів із матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту спричинення тяжких наслідків. Отже визнання винними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідчить про наявність таких наслідків - завдання матеріальних збитків потерпілим в сумі 27 679 183,74 грн, в тому числі і йому у розмірі 2 588 000,00 грн. Службовою недбалістю, а фактично бездіяльністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 створено сприятливі умови для вчинення ОСОБА_4 особливо тяжких злочинів у результаті яких потерпілим було завдано матеріальної та моральної шкоди.
Як встановлено у вироку та не спростовано судами апеляційної та касаційної інстанції, зокрема, по відношенню до нього ОСОБА_4 , здійснювала злочинну діяльність, під час перебування на посаді начальника відділу касових операцій Станкобудівної філії ВАТ КБ «Експобанк», перебуваючи на своєму робочому місці в Станкобудівній філії ВАТ КБ «Експобанк» по пр. Перемоги, 67 в м. Києві, через віконце каси «Валютна каса».
В свою чергу, як зазначено у вироці, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будучи службовими особами юридичної особи приватного права (директор філії та головний бухгалтер філії відповідно), які наділені організаційно-розпорядчими функціями, неналежно виконували свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки правам свободам та інтересам громадян, останні не запобігли вчиненню злочинів, які виразились у безперешкодному неоприбутковані ОСОБА_4 готівкових коштів, отриманих від громадян для зарахування на депозитні рахунки та придбання іноземної валюти.
Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіли необхідними повноваженнями та мали обов`язки щодо контролю за діяльністю філії в цілому та контролю за належним виконанням працівниками філії, в даному випадку  ОСОБА_4 своїх обов`язків, щодо документування та оприбуткування коштів отриманих від потерпілих, оскільки, як встановлено у вироку ОСОБА_4 здійснювала свою злочинну діяльність, перебуваючи на посаді, на робочому місці у приміщенні філії.
Відтак, наявний причинний зв`язок між заподіяною шкодою потерпілим та неналежним виконанням, фактично бездіяльністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покладених на них нормативними документами обов`язків, незважаючи на те, що ці особи притягнуті до кримінальної відповідальності за самостійні злочини.
Звертає увагу, що він не отримував виконавчий лист на виконання вироку суду, яким було задоволено його цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 250 000 грн моральної шкоди, а відтак, прийняття рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» матеріальної та моральної шкоди, не призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж шкоди.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Експобанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів на підтвердження неправомірності  дій відповідачів  та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діяннями останніх та заподіянням шкоди ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року, 27 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Юрченко В.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що висновок суду про те, що позивачем не надано та судом не встановлено доказів щодо неправомірності дій зі сторони відповідачів та причинно-наслідковий зв`язок між їх діяннями та заподіяння шкоди позивачу є таким, що зроблений внаслідок неповного з`ясування фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. 
Так, вироком, який набрав законної сили, встановлено неналежне виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 службових обов`язків. Відтак, вина вказаних осіб у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України доведена в судовому порядку. Цим же вироком, який має преюдиційну силу і не потребує доказування, установлено, що потерпілому ОСОБА_1 нанесено 2 588 000,00 грн матеріального шкоди та 250 000 моральної шкоди. Тобто вказаним вироком чітко встановлено шкідливий результат діянь не тільки ОСОБА_4 , а й ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (збитки), наявність та розмір понесених збитків. 
24 вересня 2024 року від відповідача ОСОБА_3 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач звертає увагу суду на те, що рішенням Святошинського суду м. Києва від 01.07.2014 року розтлумачено, що ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_2 , не можуть бути солідарними боржниками, і збитки завдані ОСОБА_1 не мають стягуватися з винних солідарно, як цього вимагає позивач.
Суд робить такі висновки виходячи з роз?яснення в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 31.03.1989 року з наступними змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду України №13 від 25.12.1992 року, № 12 від 03.12.1997 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна». А саме, солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об?єднані спільним злочинним наміром. а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.
При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь.
Разом з тим є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов?язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних з них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об?єктивно сприяли першим у вчиненні злочину.
Вказує на те, що підсудні ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 притягнені в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини ( ОСОБА_4 була засуджена за ч.4 ст.190 КК та 4.5 ст.191 КК України, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано винними за ч. 2 ст 367 КК України), тому відсутні будь які підстави для солідарного відшкодування підсудними матеріальної та моральної шкоди.
З огляду на вище викладене просила суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судове засідання з`явився представника позивача ОСОБА_1 адвокат Юрченко Валерій Анатолійович, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 заявлено цивільній позов у кримінальній справі про відшкодування матеріальних та моральних збитків від злочину.
Постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальній справі на суму 2 588 000,00 грн.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 03.11.2020 року, ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191 КК України та призначено їй покарання, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено йому покарання, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено їй покарання. Цивільний позов було задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_4 на користь, зокрема ОСОБА_1 , 2 588 000 грн. матеріальної шкоди та 250 000 грн. моральної шкоди, а в решті - позов залишено без розгляду.
У вироці суд зазначив, що «…Оскільки в судовому засіданні встановлено, що підсудні ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 притягнені в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини, тому суд вважає, що відсутні підстави для солідарного відшкодування підсудними матеріальної та моральної шкоди…».
Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2021 року касаційні скарги прокурора, потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено частково, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року в частині залишення цивільного позову без розгляду скасовано, призначено новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишено без змін.
ОСОБА_1 своїм процесуальним правом на оскарження вироку Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року не скористався. 
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди залишено в силі.
Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що «…досліджені докази беззаперечно свідчать про недбале виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через несумлінне ставлення до них, нездійснення контролю належним чином за діяльністю ОСОБА_4 навіть стосовно «надійних клієнтів» банку, як докази вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Крім цього, ОСОБА_4 не підтвердила попередню змову у вчинених злочинах вчинених нею та підсудними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 …Таким чином, висновки суду про вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК, є законними, вмотивованими та обгрунтованими..».
Так, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки.
Тоді як ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 190 КК України, шахрайство, вчинене у великих та особливо великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.
Згідно зі статтею 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
За загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України.
Разом із тим, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені частиною першою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Тобто особа, визнана потерпілою у  кримінальному провадженні не позбавлена права, у разі завершення кримінального провадження, на відшкодування завданої їй шкоди. Проте, така шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
За змістом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, вироком Святошинського районного суду м.Києва від 01.07.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки.
Тоді як ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 190 КК України, шахрайство, вчинене у великих та особливо великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки та саме з неї, як особи, яка вчинила злочинні дії, зокрема й щодо позивача, на користь ОСОБА_1 стягнуто 2 588 000,00 грн матеріальної шкоди та 250 000,00 грн моральної шкоди.
У свою чергу, звертаючись до суду з позовом про стягнення на свою користь матеріальної шкоди у розмірі 2 588 000 грн та моральної шкоди 250 000 грнсаме з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач не довів, що дії останніх по відношенню до позивача були неправомірними та між такими діями і заподіянням ОСОБА_1 шкоди є причинно-наслідковий зв`язок.
Що стосується заявлених позивачем вимог до ПАТ КБ «Експобанк», то банк 15.02.2020 року припинив свою діяльність, правонаступника немає.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову ОСОБА_1 в задоволенні заявлених ним позовних вимог.
Посилання заявника на те, що він не отримував виконавчий лист на виконання вироку суду, яким було задоволено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 250 000 грн моральної шкоди, а відтак солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Експобанк» матеріальної та моральної шкоди, не призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж шкоди, не заслуговує на увагу, оскільки такі дії позивача не впливають на результат вирішення вказаної справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року  - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Юрченка Валерія Анатолійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року
 
Головуючий:                                              Судді: