П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/15772/23                                                Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Нагірняк М.Ф. 
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
18 вересня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу № Ф 15185-23 від 24.02.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37804,01 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Зокрема, судом визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області Державної податкової служби України № Ф 15185-23 від 24.02.2021 в частині нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 36749,68 грн.
В іншій частині позову судом першої інстанції відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Розгляд справи відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311КАС України здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.
Позивач у період з 16.05.2011 року по 19.11.2021 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебувала на спрощеній системі оподаткування. Вказані обставини підтверджуються обліковими даними з інформаційної системи "Податковий блок" (інтегрованої картки платника) та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 4 Закону N 2464-VI протягом вказаного періоду позивач була платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідачем винесену вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф 15185-23 від 24.02.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37804,01грн., в тому числі:
- борг в розмірі 15,27 грн. станом на 01.10.2013 року;
- за весь 2017рік в сумі 8448,00грн. (термін сплати 09.02.2018року);
- за січень-березень 2018 року в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.04.2018 року);
- за квітень-червень 2018 року в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.07.2018 року);
- за липень-вересень 2018 року в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.10.2018 року);
- за жовтень-грудень 2018 року в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 21.01.2019 року);
- за січень-березень 2019 року в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 19.04.2019 року);
- за квітень-червень 2019 року в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 19.07.2019 року);
- за липень-вересень 2019 року в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 21.10.2019 року);
- за жовтень-грудень 2019 року в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 20.01.2020 року);
- за січень-лютий 2020року в сумі 2078,12 грн. (термін сплати 21.04.2020року);
- за червень 2020 року в сумі 1039,06 грн. (термін сплати 20.07.2020 року);
- за липень-вересень 2020 року в сумі 3178,12 грн. (термін сплати 19.10.2020 року);
- за жовтень-листопад 2020 року в сумі 2200,00 грн. (термін сплати 19.01.2021 року).
Відповідно до облікових даних з інформаційної системи "Податковий блок" (інтегрованої картки платника) спірна недоїмка зумовлена несплатою позивачем єдиного соціального внеску за період з жовтня 2013 року по листопад 2020 року на загальну суму 37804,01 грн.
Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, а саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період з січня 2017 року по березень 2020 року та з липня 2020 року по грудень 2020 року сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті за цей період єдиного внеску ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала доходу від неї.
При цьому, суд першої інстанції не віднайшов належних обгрунтувань та доказів в підтвердження перебування позивача в трудових відносинах з відповідним роботодавцем та про сплату таким роботодавцем страхового внеску за весь другий квартал (квітень-червень) 2020 року, що свідчить про відсутність подвійного нарахування та правомірність нарахування відповідачем такого страхового внеску за червень 2020 року в сумі 1039,06 грн.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги лише в частині задоволених вимог, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить з наступного. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (надалі Закон №2464-VI) та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року (далі - Інструкція №449).
Так, п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом 2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Так, відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розділ VI якої регулює порядок стягнення заборгованості з платників.
Пункт 1 розділу VI Інструкції №449 передбачає, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Відповідно до п.2 розділу VI Інструкції №449 у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Згідно із п.3 розділу VI Інструкції №449 Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19, у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 та від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Як встановлено з інтегрованої картки позивача як платника єдиного внеску заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 01.10.2013 року в сумі 15,27 грн. та за період з 2017року по листопад 2020 року становив в загальному розмірі 37804,01грн., виходячи із мінімального розміру такого внеску на спірні періоди.
Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуваною вимогою позивачеві визначено суму зобов`язань зі сплати єдиного внеску із розміру мінімального страхового внеску станом на 01.10.2013 року в сумі 15,27 грн. та за період з 2017 року по листопад 2020 року,що в загальному становить 37804,01грн., тобто у період реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, за який остання мала обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску.
Однак, як достеменно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, у період з січня 2017 року по березень 2020 року та з липня 2020 року по грудень 2020 року позивач перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_2 .
Із заробітної плати позивача роботодавець систематично сплачувала єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вказані періоди, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків і індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5, копії яких наявні в матеріалах справи.
Доказів отримання позивачем за вказаний вище період доходів від провадження підприємницької діяльності, відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано та про наявність таких доходів не зазначено в апеляційній скарзі.
Судова колегія, надаючи оцінку спірним правовідносинам, враховує правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення, на думку Верховного Суду, норм Закону N 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Також, суд першої інстанції доцільно звернув увагу на приписи ч.6 ст.4 Закону N 2464-VI, доповнені Законом № 592-IX від 13.05.2020 року, які передбачають, що особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку  зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за відповідні квартали за період з січня 2017 року по березень 2020 року та з липня 2020 року по грудень 2020 року, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за позивача.
Відтак, оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області Державної податкової служби України № Ф 15185-23 від 24.02.2021 в частині нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 36749,68 грн (37804,01-1039,06 - 15,27) правомірно визнана судом першої інстанції такою, що винесена без врахування всіх обставин у справі та всупереч вимог чинного законодавства, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
При цьому, суд апеляційної інстанції не надає оцінку висновкам суду першої інстанції в частині відмовлених вимог, оскільки останні не є предметом апеляційного оскарження.
В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Гонтарук В. М.    Матохнюк Д.Б.