ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/736/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Богатиря К.В.
суддів:  Поліщук Л.В., Ярош А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення  Господарського суду Одеської області від 30.05.2024, суддя суду першої інстанції Бездоля Ю.С., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 12.06.2024
по справі  №916/736/24
за позовом  Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача:   ОСОБА_1 
про  стягнення 18 836,61 грн,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 18 836,61 грн, з яких: 16 685,37 грн заборгованості з орендної плати та 2  151,24 грн пені.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №2010 від 05.02.2007 (нова редакція) щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - відмовлено повністю.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем нараховано відповідачу орендну плату за період з серпня 2023 року по 25 березня 2024 року, тобто після закінчення строку дії договору, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 16 685,37 грн заборгованості з орендної плати є недоведеними, необґрунтованими та у їх задоволенні судом відмовляється. 
Суд першої інстанції вказав, що позивач спричинив юридичну невизначеність у спірних правовідносинах, поведінка та дії позивача у спірних правовідносинах, відображена у листі від 22.07.2020, претензії від 03.03.2023 та позовній заяві, є суперечливою, оскільки містить різні (суперечливі) позиції щодо строку дії спірного договору. Суд першої інстанції також зазначив, що саме позивач, як орендодавець, впродовж значного часу не вчинив жодних дій з приводу орендованого майна та продовження строку дії договору оренди, а навпаки сукупність дій позивача свідчить про його намір на аукціоні обрати іншого орендаря майна.
Суд дійшов висновку, що в даному випадку саме дії позивача спричинили наявний на розгляді суду спір і підстав для стягнення з відповідача орендної плати після завершення строку дії договору оренди суд не вбачає.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що оскільки було відмовлено у задоволенні позову про стягнення основного боргу, на який позивачем також нараховано пеню, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 2 151,24 грн пені. 

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24.
Позивач вказав, що Договір оренди нежитлового приміщення від 05.02.2007 № 2010, було продовжено автоматично в порядку та на умовах, визначених ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.02.1992 № 2269- ХІІ на 2 роки і 11 місяців, тобто до 09.01.2023. Крім того, згідно з п. 5 Постанови КМ від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Тому договір оренди на теперішній час вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.
Апелянт зазначив, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що на сайті «Prozorro sale» Департаментом розміщено інформацію, що приміщення висталено на аукціон з метою для передання в оренду. Також Судом не досліджено доказ, наданий Відповідачем у своєму відзиві, та не звернув увагу на статус приміщення, що зазначено в кожному розділі, а саме: нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 51,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська зазначене, як «Орендоване».
Позивач також зазначив, що ще одним доказом юридичної визначеності у спірних правовідносинах є те, що 03.08.2023 Господарським судом Одеської області видано судовий наказ по справі №916/3356/23 про стягнення із Боржника заборгованості з орендної плати на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Крім того, апелянт вказав, що в матеріалах справи містяться докази повернення орендованого об`єкта оренди, а саме додатковий договір про розірвання та акт повернення нежитлового приміщення підвалу.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 № 916/736/24 та ухвалити нове, яким позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24.
Відповідач зазначає, що відсутні будь-які підстави, передбачені Договором оренди або нормами чинного законодавства України, вважати, що Договір оренди, після 09.02.2020 був дійсним, а правовідносини продовжені, тому посилання апелянта в цій частині є безпідставними.
Відповідач вказав, що приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та було предметом спірного договору оренди, було опубліковано для проведення аукціону, на сайті - яке створене дія проведення аукціонів, даній публікації присвоєно номер лоту, опубліковані правила та умови передачі приміщення в оренду, що підтверджує намір Позивача на аукціоні обрати іншого орендаря майна і все це під час чинного, на думку позивача, укладеного з ФОП Кульчицьким М.П. договору оренди на дане приміщення.
Крім того, відповідач зазначив, що направлення Позивачем до суду заяви про видачу судового наказу через три роки після закінчення строку дії Договору між сторонами - не є доказом продовження дії такого Договору.
Керуючись викладеним вище, відповідач просить апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 року по справі №916/736/24 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/736/24 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді – Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2024.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/736/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/736/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/736/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24; розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 25.07.2024.
Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду № 389 від 26.08.2024, у зв`язку з перебування судді зі складу колегії суддів Таран С.В. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/736/24.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 справу №916/736/24 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Богатиря К.В., суддів: Поліщук Л.В., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.08.2024 прийнято справу №916/736/24 за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024   до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя – Богатиря К.В., судді: Поліщук Л.В., Ярош А.І.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 05.07.2024, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/736/24, була отримана в електронному кабінеті позивачем – 05.07.2024, представником відповідача – 19.07.2024, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання.
Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.
05.02.2007 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міськради (нині - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кульчицьким Михайлом Павловичем (орендар, відповідач) була укладена нова редакція договору оренди нежитлового приміщення №2010 від 07.07.2003.
Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 51,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська, буд. 8.
Згідно з п.1.3 договору термін дії договору оренди у новій редакції: з 05.02.2007 по 05.02.2017.
За п. 2.2 договору за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору місяць 380,62 грн. без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. 
Відповідно до п. 2.4. договору, Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
У відповідності до п.3.4 договору орендодавець передав орендарю в оренду нежиле приміщення, згідно з п.1.1 договору №2010 від 07.07.2003 за актом приймання-передачі, який підписано обома сторонами.
Згідно з п. 4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди. 
Відповідно до п. 4.10. договору, у випадку припинення дії цього договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акта приймання-передачі приміщення. 
Пунктом 4.11. договору встановлено, що орендар зобов`язується щоквартально здійснювати перевірку розрахунків з орендної плати з орендодавцем не пізніше 20 числа наступного місяця звітного кварталу. Результати перевірки оформляються актом, що підписується обома сторонами.
Відповідно до п.п. 5.1-5.3 договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки у відповідності з чинним законодавством; відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання умов договору. За несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. У разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитись від договору і вимагати повернення об`єкту оренди. У разі відмови орендодавця від договору оренди договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
За п.7.9 договору дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках передбачених чинним законодавством.
Додатком до договору є розрахунок орендної плати.
Додатковим погодженням №1 від 11.09.2008 до договору оренди №2010 від 05.02.2007 сторони внесли зміни щодо розрахунку орендної плати з 01.01.2007.
Додатковим договором №2 від 20.07.2015 до договору оренди №2010 від 05.02.2007 сторони внесли зміни до п.п. 2.2, 4.1, 4.2 договору, зокрема, щодо розрахунку орендної плати з 20.07.2015.
Додатковим договором №3 від 01.11.2016 про внесення змін до договору оренди №2010 від 07.07.2003 (нова редакція від 05.02.2007) сторони внесли зміни до п.п. 2.2, 4.1, договору, зокрема, щодо розрахунку орендної плати з 01.11.2016.
Додатковим договором №4 від 09.03.2017 про внесення змін до договору оренди №2010 від 07.07.2003 (нова редакція від 05.02.2007) сторони, зокрема, внесли зміни до п.1.3 договору оренди, визначивши термін дії договору - до 09.02.2020, а також щодо розрахунку орендної плати з 09.03.2017, яким визначили, що базова ставка орендної плати становить 910 грн. (без ПДВ та індексу інфляції).
25.03.2024 між ДКВ Одеської міської ради та ФОП Кульчицьким М.П. укладено додатковий договір про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007), в якому зазначено наступне: договір оренди від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007) вважати розірваним за погодженням сторін з 25.03.2024; договір оренди від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007) припинив свою дію з 25.03.2024. 
Також в матеріалах справи наявний підписаний акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення загальною площею 51,9 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська, буд. 8 від 25.03.2024. 
Також в матеріалах справи наявний наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з серпня 2023 року по березень 2024 року (25.03.2024), відповідно до якого заборгованість з орендної плати станом складає 16 685,37 грн; розмір нарахованої пені – 2  151,24 грн. 
У доданому до позовної заяви розрахунку також зазначено, що заборгованість з орендної плати за період з 01.08.2021 по 31.07.2023 у розмірі 44 722,69 грн стягується за судовим наказом від 03.08.2023 №3356/23.
В матеріалах справи наявні надані відповідачем документи на спростування позовних вимог та підтвердження власної позиції, а саме:
- лист позивача (ДКВ Одеської міської ради) до відповідача від 22.07.2020 №01-13/2553, в якому вказано наступне: “Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розглянуто Ваше звернення (вхід.№01-14/622 від 05.02.2020) стосовно продовження договору оренди №2010 від 19.08.1996 на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 51,9 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська, 8, укладеного з ФОП Кульчицьким М.П. на строк до 09.02.2020; 01.02.2020 набув чинності Закон України “Про оренду державного та комунального майна”. Порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі. На теперішній час залишаються неврегульовані інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020. Після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення”;
- заява відповідача (ФОП Кульчицького М.П.) до позивача від 10.05.2021, в якій вказано наступне: “у зв?язку із закінченням строку договору оренди нежитлового приміщення №2010 від 07 липня 2003 року, та відсутністю наміру продовжувати даний договір, повертаю та прошу вас прийняти за актом приймання-передачі орендоване за даним договором нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська 8, додаю підписані мною акти приймання-передачі”; підписаний з боку відповідача акт приймання-передачі від 10.05.2021 до договору оренди №2010 від 07.07.2003; поштова накладна;
- роздруківка з історії хвороби відповідача;
- претензія позивача (ДКВ Одеської міської ради) до відповідача від 03.03.2023 №01-13/904, в якій позивачем вказано, зокрема, що “термін дії договору від 07.07.2003 №2010 закінчився 09.02.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено; таким чином, з орендаря підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 10.02.2020 по 31.01.2023, яка складає 90048,08 грн.”;
- роздруківка з сайту Prozorro, в якому відображена наступна інформація: інформація лоту - нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 51.9 кв.м, вул. Партизанська, 8; ID:RGL001-UA-20230403-28809; інформація про орендодавця - ДКВ Одеської міської ради.
Колегією суддів встановлено, що відповідачем була припинена підприємницька діяльність, про що 13.11.2023 був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно з ч.ч. 8, 9 ст. 4 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до ч.1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) визначено, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Неналежне виконання відповідачем умов договору оренди №2010 від 07.07.2003 (нова редакція від 05.02.2007) в частині повної та своєчасної сплати орендної плати стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом про стягнення орендної плати та пені та подальшою заявою про збільшення позовних вимог в частині нарахованих сум.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову у відповідній частині, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №2010 від 07.07.2003 є договором найму (оренди) комунального майна.
Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Отже, договір №2010 від 07.07.2003 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).
Додатковим договором №4 від 09.03.2017 про внесення змін до договору оренди №2010 від 07.07.2003 (нова редакція від 05.02.2007) сторони, зокрема, внесли зміни до п.1.3 договору оренди, визначивши термін дії договору - до 09.02.2020. Даним договором фактично було пролонговано строк дії договору №2010 від 07.07.2003 на 2 роки та 11 місяців.
У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами Додаткового договору №4 від 09.03.2017, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.
Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).
Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №2010 від 07.07.2003 було продовжено до 09.02.2020, тобто останній закінчився до 01.07.2020, тому правовідносини щодо його подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
У даному випадку були відсутні заяви, як Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, так ОСОБА_1 , про припинення або зміну умов договору оренди №2010 від 07.07.2003 протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, тобто з 09.02.2020, що свідчить про продовження дії такого договору на той самий термін – 2 роки 11 місяців.
Таким чином, строк дії договору оренди №2010 від 07.07.2003 було продовжено до 09.01.2023.
27.05.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану».
Відповідно до п. 5 вказаної постанови Кабінету Міністрів України договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються. У разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування.
Таким чином, договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починаючи з 24.02.2022 автоматично було продовжено за таких умов:
- строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану;
- відсутнє повідомлення балансоутримувача, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, направленого за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;
- рішення про продовження договорів оренди не прийнято на аукціоні, який оголошено до дати набрання чинності цією постановою.
Правовий аналіз наведених нормативних приписів вказаної Постанови № 634 дає підстави для висновку, що автоматичне продовження договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починається з 24.02.2022, за умови, зокрема, що строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану.
Верховний Суд у своїй постанові від 21.02.2024 у справі №916/309/23 дійшов висновку, що зміст наведених норм права свідчить про автоматичне продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану. При цьому для продовження договору оренди на строк до припинення чи скасування воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, окреме рішення орендодавця не вимагається, про що прямо зазначено у пункті 5 Постанови № 634.
Таким чином, строк дії договору оренди №2010 від 07.07.2003 було продовжено і після 09.01.2023 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.
В той же час, 25.03.2024 між ДКВ Одеської міської ради та ФОП Кульчицьким М.П. укладено додатковий договір про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007), в якому зазначено наступне: договір оренди від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007) вважати розірваним за погодженням сторін з 25.03.2024; договір оренди від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007) припинив свою дію з 25.03.2024. 
Також в матеріалах справи наявний підписаний акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення загальною площею 51,9 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Партизанська, буд. 8 від 25.03.2024.
З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить до висновку, що договір оренди від 07.07.2003 №2010 (нова редакція 05.02.2007) припинив свою дію лише 25.03.2024.
Посилання відповідача та суду першої інстанції на те, що позивач, вважаючи, що договір оренди закінчився, мав наміри здати приміщення за спірним договором в оренду через систему Prozorro іншому орендарю, жодним чином не спростовують того факту, що строк дії договору від 07.07.2003 №2010 було продовжено в силу положень закону.
Крім того, посилання відповідача на те, що позивач у претензії від 03.03.2023 вказав, що термін дії договору від 07.07.2003 №2010 закінчився 09.02.2020, прямо суперечать встановленим вище обставинам щодо строку дії договору.
За змістом частин 1, 3 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.
Частиною 3 ст. 285 ГК України визначено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Так, судом встановлено, що відповідач з моменту прийняття в оренду нежитлового приміщення підвалу згідно п. 2.2, 2.4 договору мав сплачувати на користь позивача щомісячно орендну плату до 15 числа поточного місяця.
Отже, відповідач, зобов`язавшись щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів господарської діяльності, своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування орендованим приміщенням, з урахуванням ПДВ та щомісячного індексу інфляції, повинен був виконувати своє зобов`язання належним чином.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов договору відповідачем не здійснювалась сплата встановленої договором орендної плати за період з 01.08.2023 по 25.03.2024 у встановлені договором строки, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість по орендній платі, яка на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом склала 16 685,37  грн.
Колегія суддів вважає, що несплата відповідачем орендної плати за вище вказаним договором оренди є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.
Таким чином, з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору щодо сплати орендної плати, що не спростовано відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі, а саме за період з 01.08.2023 по 25.03.2024 в розмірі 16 685,37 грн, підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 2  151,24 грн пені, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до п. 5.2 договору за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.
Згідно з положеннями ст. 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст. 616 Цивільного кодексу України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.
Як було встановлено вище, відповідач порушив свої зобов`язання зі сплати встановленої договором орендної плати за період з 01.08.2023 по 25.03.2024 у встановлені договором строки.
В той же час, колегія  суддів вважає, що орендар порушив свої зобов`язання зі сплати встановленої договором орендної плати, в тому числі з вини кредитора. Такі дії відбулися внаслідок суперечливої поведінки позивача, що вбачається з наступного.
У листі від 22.07.2020 позивач на лист відповідача від 05.02.2020 повідомив, що “01.02.2020 набув чинності Закон України “Про оренду державного та комунального майна”; порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі; на теперішній час залишаються неврегульовані інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020; після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення”.
З огляду на вищевикладене, господарський суд у своєму рішенні вказує, що позивачем надано відповідь на лист відповідача щодо продовження строку договору оренди більш ніж через 5 місяців та повідомлено позивачу про можливе здійснення дій (після затвердження усіх нормативних документів) щодо продовження договору оренди, отже, виходячи з відповіді позивача відповідач не мав правомірних очікувань, що правовідносини сторін за договором оренди комунального майна автоматично пролонговані та/або що відповідач має змоги безперешкодно продовжувати користуватись орендованим комунальним майном.
В подальшому: 
- у претензії від 03.03.2023 позивач повідомив відповідача, що термін дії договору від 07.07.2003 №2010 закінчився 09.02.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено та заявив вимогу про стягнення неустойки, після листа від 22.07.2020 позивач через більш ніж 2 роки повідомив відповідача, що термін дії договору закінчився 09.02.2020, тобто до моменту, визначеного додатковим договором №4 від 09.03.2017 до договору оренди;
- 26.02.2024 позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості з орендної плати, при цьому обґрунтовуючи позовні вимоги продовженням дії договору оренди до 09.01.2023, а потім на підставі п.5 постанови КМУ №634 - до закінчення воєнного стану.
Господарський суд Одеської області приймає до уваги висновки, викладені у постанові КГС ВС від 27.07.2022 у справі №907/584/21, зокрема:
- пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 “Стретч проти Сполученого Королівства” визначено, що майном у статті 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Також, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що законними очікуваннями - є очікування на законних підставах продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди;
- у рішенні ЄСПЛ у справі “Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії” від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту “правомірних очікувань” щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. “Правомірні очікування” виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей;
- за змістом рішення ЄСПЛ у справі “Рисовський проти України” Суд підкреслює особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси;
- принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов?язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;
- Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20);
- доктрина “venire contra factum proprium” (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - “non concedit contra factum proprium” (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).
Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вищевстановлені господарським судом обставини, з урахуванням принципів належного урядування та заборони суперечливої поведінки, колегія суддів вважає, що позивач спричинив юридичну невизначеність у спірних правовідносинах, поведінка та дії позивача у спірних правовідносинах, відображена у листі від 22.07.2020, претензії від 03.03.2023 та позовній заяві, є суперечливою, оскільки містить різні (суперечливі) позиції щодо строку дії спірного договору. 
Такі дії  позивача призвели до того, що відповідач не міг тривалий час встановити чи дійсно між ним та позивачем у період після 09.02.2020 існують правовідносини з оренди, та чи наявний у нього обов`язок з оплати орендної плати.
Отже, колегія суддів вважає, що порушення відповідачем умов договору в частині оплати орендної оплати відбулось в тому числі з вини позивача, який своєю суперечливою та недобросовісною поведінкою ввів відповідача в оману щодо наявності чи відсутності між ними правовідносин оренди.
Враховуючи встановлені вище обставини, зокрема те, що у діях позивача також має місце вина у порушенні відповідачем зобов`язання зі сплати встановленої договором орендної плати, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зменшення неустойки, що підпадає стягненню з відповідача, до 10% від заявленої суми, що складає 215,12 грн.
З огляду на викладене вище, колегія суддів частково задовольняє позовні вимоги про стягнення пеня на суму 215,12 грн.

Висновок суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку, судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову у відповідній частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги, витрати позивача на сплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в частині їх задоволення покладаються на відповідача, в частині відмови у задоволенні на позивача.
Керуючись статтями 269-271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 30.05.2024 по справі №916/736/24   скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 16 685,37 та пені у сумі 215,12 грн.
Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
« 1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (Код ЄДРПОУ 26302595, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1) грошові кошти у сумі 16 900,49 грн, з яких: 16 685,37 грн заборгованості з орендної плати та 215,12 грн пені.
3.В іншій частині позову відмовити.
4.Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (Код ЄДРПОУ 26302595, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1) витрати по сплаті  судового збору за подачу позовної заяви у сумі 2 716,72 грн.»
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (Код ЄДРПОУ 26302595, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1) витрати по сплаті  судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 4 075,08 грн.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.
Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.
Постанову складено та підписано 03.09.2024.

Головуючий                                                                                      К.В. Богатир

Судді:                                                                                                 Л.В. Поліщук

А.І. Ярош