ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/7972/24
Провадження № 22-ц/4820/1394/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Заруцьким Олексієм Вячеславовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2024 року (суддя Павловська А.А.).
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі ТДВ «СК «Гардіан»), про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 02.09.2020 об 11 год 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , по проспекту Миру, 44 в м. Хмельницькому, здійснюючи поворот ліворуч з відповідного крайнього положення, в порушення п.п 8.5.1., 10.4 Правил дорожнього руху перетнув горизонтальну суцільну лінію дорожньої розмітки, не надав дорогу автомобілю «Mercedes» державний номерний знак  НОМЕР_2 , який під керуванням водія ОСОБА_1 рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення і транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 18 вересня 2020 року у справі № 686/22719/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України.
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/200794649.
Вказував, що ТДВ «СК «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 40458,13 грн, однак на ремонт автомобіля позивачем було витрачено 97053,50 грн, тому залишок невідшкодованої суми складає 56797,66 грн.
Крім того, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн, оскільки пошкоджений автомобіль був єдиним транспортом пересування сім`ї позивача, а його пошкодження вплинуло на мобільність позивача по робочим питанням, змінився спосіб життя, довелось займатись питанням щодо його ремонту та в загальному призвело до психічних та душевних страждань.
З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь залишок майнової шкоди в розмірі 56797,66 грн та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 56797,66 грн відшкодування майнової шкоди, 2000 грн компенсації моральної шкоди, 10666,92 грн судових витрат, а всього - 69464,58 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Судом першої інстанції не враховано, що позивач в травні 2021 року звернувся до суду з позовом до товариства із аналогічними позовними вимогами, за якими рішенням Хмельницького міськрайонного суду у справі № 686/11484/21 від 20.09.2022 було встановлено, що позивачем від страхової суми отримано суму що є більшою від коштів котрі мали бути виплачені йому страховиком з урахуванням чинного законодавства.
Вважає, що судом першої інстанції проігноровано факт не звернення позивача до ТДВ «СК «Гардіан» із вимогою перерахунку розміру завданої шкоди, чи вимогою сплати на його користь моральної шкоди. Крім цього, позивачем не заявлялося клопотання про проведення експертного дослідження ремонтно-відновлювальних робіт, з метою стягнення із товариства суми більшої ніж вже була виплачена в якості страхової виплати.
Окрім того, скаржник звертає увагу суду на наступні обставини: позивач отримав виплату коштів згідно полісу страхування цивільно-правової відповідальності відповідача; отримана позивачем сума компенсації шкоди отриманої внаслідок ДТП в межах розміру страхової виплати за матеріальну шкоду одному потерпілому, в межах полісу страхування цивільно-правової відповідальності; позивачем при подачі позову до страхувальника ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» не пред`являлася вимога про стягнення моральної шкоди; деліктний обов`язок відповідача по компенсації матеріальної шкоди чи шкоди здоров`ю в тому числі моральна шкода, позивачу застраховано договором страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 ; позивачем в межах справи №686/11481/21 не доведено обов`язок страхувальника по сплаті додаткових коштів для компенсації матеріальної шкоди завданої позивачу внаслідок ДТП; рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20.09.2022 по справі №686/11481/21 позивачем не оскаржувалося; позивачем не заявлялася вимога перерахунку розміру завданої матеріальної шкоди; позивачем не заявлялося клопотання про проведення судової експертизи з метою підтвердження більшого розміру матеріальної шкоди аніж встановлена страховиком; ДТП відбулося 02.09.2020, а тому строк позовної давності для пред`явлення будь-яких вимог майнового характеру по стягненню шкоди завданої внаслідок ДТП сплив 02.09.2023.
Відзив на адресу апеляційного суду не надходив.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, оскільки у страховика у цьому випадку не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). 
З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд.
Судом встановлено, що 02.09.2020 на пр. Миру, 44 в м.Хмельницькому відбулось зіткнення автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Винним в ДТП визнано водія, який керував автомобілем «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Хмельницького міськрайонного суду від 18.09.2020 у справі № 686/22719/20 (а.с. 26-27).
Відповідно до Аварійного сертифікату №22-D/75/0 від 02.10.2020 про визначення матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 : вартість відновлювального ремонту без вирахування зносу з ПДВ – 86347,32 грн; вартість відновлювального ремонту за вирахуванням зносу з ПДВ – 46744,26 грн, вартість відновлювального ремонту за вирахуванням зносу без ПДВ -43058,13 грн (а.с. 36-37).
На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована, відповідно до полісу обов`язкового страхування № ЕР/200794649, у ТДВ «СК «Гардіан».
Згідно виписки з рахунку позивача в АТ «Приват банк» від 06.04.2021, ТДВ «СК «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 в сумі 40458,13 грн, за вирахуванням комісії банку позивач фактично отримав 40255,84 грн (а.с.55).
На ремонт автомобіля позивачем фактично було витрачено 97053,50 грн, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, - рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20.09.2022 у справі № 686/11481/21 (а.с. 20-25).
Залишок невідшкодованої суми складає 56797,66 грн (різниця між витратами на ремонт і отриманим страховим відшкодуванням).
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. А тому, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів понесення нею фактичних витрат на проведення відновлювального ремонту.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та не враховуються апеляційним судом. 
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).
Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги аварійний сертифікат №22-D/75/0 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 02.10.2020 та акт виконаних робіт ФОП ОСОБА_4 від 26.02.2021 вартість ремонтних робіт та запчастин по ремонту автомобіля «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 35560 грн з ПДВ, з яких 12360 грн - запчастини, 23200 грн - вартість роботи (оплата підтверджується товарними чеками на суми 9800 грн, 2520 грн, 23240 грн) (а.с. 43-44); рахунок-фактуру №НА-0004950 від 08 грудня 2020 року на загальну суму з ПДВ 13286,70 грн, оплата підтверджується чеком від 08.12.2020 (а.с. 45-46); рахунок-фактуру №НА-0004901 від 04 грудня 2020 року на загальну суму з ПДВ 13286,70 грн, оплата підтверджується чеком від 08.12.2020 (а.с. 47-48); рахунок-фактура №НА-0004898 від 04 грудня 2020 року на загальну суму з ПДВ 13156,68 грн, оплата підтверджується чеком від 04.12.2020 (а.с. 49-50); рахунок-фактура № НА-0004569 від 16 листопада 2020 року на загальну суму з ПДВ 9010,92 грн, оплата підтверджується чеком від 04.12.2020 (а.с. 51-52); рахунок-фактура № НА-0004899 від 04 грудня 2020 року на загальну суму з ПДВ 12752,50 грн, оплата підтверджується чеком від 04.12.2020 (а.с. 53-54), які є належними та допустимими доказами у справі, та не спростовані скаржником.
Так, згідно із відомостей про фактичне здійснення ремонту пошкодженого автомобіля вартість ремонту складає 97053,50 грн, ТДВ «СК «Гардіан» виплачено ОСОБА_1 40255,84 грн, а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір майнового збитку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 56797,66 грн (97053,50 грн – 40255,84 грн).
Заперечуючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, відповідач належних та допустимих доказів в їх підтвердження не надав.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги на те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з відповідача ОСОБА_2 .
Оскільки відносини між ОСОБА_2 і ТДВ «СК «Гардіан», яким застраховано було автомобіль «Renault» регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у зв`язку пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу та з урахуванням зносу, розрахованого у порядку встановленому законодавством.
А тому, різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою і врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У відповідності до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
А тому, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. 
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач і виходив з засад розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. 
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди і впливали на їх законність, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Окрім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про подачу позовної заяви після спливу строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Частиною 1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02.04.2020 року. Строк дії карантину завершився 01 липня 2023 року.
Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Заруцьким Олексієм Вячеславовичем залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                        І.В. П`єнта

Судді:                                                                 А.П. Корніюк

                                                                       О.І. Талалай