ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2024 року                                                                           Справа № 903/1302/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Юрчук М.І. 

секретар судового засідання Кравчук О.В. 
за участю представників:
органу прокуратури: Кректун О.А.
позивача: Бондарчук Р.І.  
відповідача: Матвіїв В.М.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 (повний текст рішення складено 18.03.2024) та Луцької міської ради на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 (повний текст рішення складено 20.03.2024), ухвалені суддею Дем`як В.М. у м. Луцьк у справі № 903/1302/23
за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради
до Приватного підприємства "КСАС"
про визнання недійсним договору та повернення майна

ВСТАНОВИВ:
Керівник Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ПП "КСАС" про: визнання  недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загальною площею 71, 8 кв. м (номера приміщень 20-22, 29), яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1, укладеного 28.12.2006 між відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП "КСАС", зареєстрованого приватним нотаріусом за № 5470; скасування державної реєстрації права приватної власності ПП "КСАС" на нежитлове приміщення (приміщення № 20-22, 29) /2-й поверх/ літера А-2) загальною площею 71, 8 кв. м, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1 (реєстраційний номер нерухомого майна 17328423); зобов`язання ПП "КСАС" повернути територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради вказане майно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказав про те, що відбулась приватизація частини пам`ятки архітектури, тобто відчуження пам`ятки, що перебувала у комунальній власності, у приватну власність юридичної особи. Відповідна приватизація частини пам`ятки архітектури місцевого значення проведена всупереч законодавчо встановленої заборони на приватизацію пам`яток культурної спадщини. За таких обставин, прокурор вважає, що будинок, розташований за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1 (вул. Лібкнехта Карла), визнається пам`яткою архітектури місцевого значення відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 з часу його включення до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", тобто з 01.12.1986.
Ухвалою суду від 28.02.2024 накладено арешт на нежитлове приміщення /2-й поверх/літера А-2/ загальною площею 71,8 кв. м /№ № приміщень 20, 21, 22, 29/, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 у даній справі у позові прокурора відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Волинської області від 28.02.2024; скасовано арешт, накладений на відповідне нежитлове приміщення.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права (п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).
Разом з тим, додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 у даній справі клопотання ПП "КСАС" про стягнення витрат на послуги адвоката задоволено; стягнуто з Луцької міської ради на користь ПП "КСАС" 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Луцька міська рада звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з Луцької міської ради відмовити; у разі якщо суд дійде висновку про стягнення витрат на правничу допомогу з Луцької міської ради - зменшити їх розмір.
Обґрунтовуючи доводи скарги Луцької міської ради вказує, що судом першої інстанції порушено принцип диспозитивності при вирішенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а тому додаткове рішення є незаконним. Також міська рада вказала, що вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, зважаючи на складність справи, кількість підготовлених процесуальних документів і судових засідань, тривалість розгляду справи судом першої інстанції.
Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами прокурора на рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 та Луцької міської ради на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 у справі № 903/1302/23; об`єднано апеляційні скарги в одне апеляційне провадження для спільного розгляду та призначено до розгляду в судовому засіданні.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого підприємство просить суд залишити скаргу прокуратури без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 без змін. Щодо апеляційної скарги Луцької міської ради відповідач вказує, що при відмові у задоволенні позову має відбутися розподіл судових витрат згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України та ПП "КСАС" справедливо та правомірно вважало, що понесені витрати мають бути стягнуті з Волинської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань.
Представник Луцької міської ради та прокурор у судовому засіданні просили суд апеляційні скарги задоволити повністю, а оскаржувані рішення скасувати відповідно до аргументів, викладених у їх апеляційних скаргах.
Представник відповідача просив суд апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві на останню, а рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 без змін.
Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на них, заслухавши представників сторін у судовому засіданні, дослідивши та проаналізувавши наявні докази, колегія суддів зазначає наступне.
Судами встановлено, що 18.04.2005 Луцькою міською радою було прийнято рішення № 23/17 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації", до якого було включено нежитлове приміщення загальною площею 71,8 кв. м. по вул. Драгоманова, 1 в м. Луцьку.
04.12.2006 між ПП "КСАС" та управлінням культури і туризму Волинської ОДА було укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 5/Лц/5, пунктом 2 якого узгоджено, що останній укладено між сторонами строком з 04.12.2006 по 04.12.2011.
Відповідно до наказу відділу майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради № 17вир від 28.12.2006 "Про відчуження нежитлового /2-й поверх/ за адресою: м. Луцьк вул. Драгоманова, 1" проведено відчуження нежитлового приміщення, що є пам`ятником архітектури місцевого значення за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1, /2-й поверх/, шляхом викупу орендарем ПП "КСАС" вказаного приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2006 між відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу (посвідчений нотаріусом за № 5470), згідно умов якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення (літера А-2) загальною площею 71, 8 кв. м (номера приміщень 20-22, 29), яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1. Згідно п. 1.2 договору, об`єктом продажу є нежитлове приміщення - пам`ятник архітектури місцевого значення, що розташоване на другому поверсі двоповерхового будинку в наближеній до центру історичній частині міста на вул. Драгоманова, 1. Згідно п. 8.1 договору, право власності на придбаний об`єкт виникає у покупця у відповідності до ч. 4 ст. 334 ЦК України, та п. 1 ст. 22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Згідно п. 9.1. договору, продавець гарантує, що об`єкт не входить до переліку об`єктів, які не підлягають відчуженню, не є проданим, заставленим, під арештом не знаходиться, судових справ щодо нього немає.
Згодом, сторонами договору підписано акт прийому-передачі майна від 09.01.2007, згідно якого об`єктом передачі є нежитлове приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20-22, 29), яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1, що є пам`ятником архітектури місцевого значення. Відомості про придбання ПП "КСАС" за договором купівлі-продажу від 28.12.2006 частини нежитлового приміщення загальною площею 71,8 кв.м (другий поверх, літера А-2), яке розташовано за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1, 27.02.2007 внесено до Реєстру права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна - 17328423, форма власності - приватна, власник - ПП "КСАС", підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 28.12.2006 № 5470).
18.03.2011 Прокуратура м. Луцька звернулася до Луцької міської ради з протестом на рішення Луцької міської ради № 23/17 від 18.04.2005 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації" (в частині приватизації нежитлового приміщення по вул. Драгоманова, 1). Прокурор пропонував міській раді скасувати як незаконне рішення ради № 23/17 від 18.04.2005 в частині приватизації нежитлового приміщення по вул. Драгоманова, 1. Рішенням № 8/1 від 06.04.2011 Луцькою міською радою відповідний протест прокурора відхилено. 
Судами встановлено, що 26.04.2011 Прокуратура м. Луцька звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Луцької міської ради про визнання не чинним і скасування рішення Луцької міської ради від 18.04.2005 № 23/17 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу" (в частині нежитлового приміщення по вул. Драгоманова, 1 в м. Луцьку (п. 18 додатку до рішення). Позовні вимоги прокуратури були обґрунтовані тим, що під час дії мораторію на приватизацію об`єктів культурної спадщини, що запроваджена Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", Луцькою міською радою включено такий об`єкт до переліку нежитлових приміщень, які підлягають приватизації.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі № 2-а/0370/1146/11, яка залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015 у справі № 50943/11/9104, відмовлено у задоволенні адміністративного позову прокурора. При цьому, Волинський окружний адміністративний суд виходив з того, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1760 затверджено Порядок визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Згідно п. 1 цього Порядку, об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об`єктів місцевого значення. Згідно п. п. 2-4 Порядку, на кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в цьому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається. Облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об`єкта. Облікова документація, що передбачає виконання роботи з метою виявлення, дослідження, фіксації об`єкта культурної спадщини, визначення його антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності, складається органами охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, органами охорони культурної спадщини місцевого самоврядування згідно з їх компетенцією або уповноваженими ними установами та організаціями. Прокурором при поданні позову та в судовому засіданні не надано будь-яких перелічених вище доказів (облікова картка, паспорт, коротка історична довідка, акт технічного стану, довідка про майнову цінність об`єкта) про те, що нерухоме майно по вул. М. Драгоманова, 1 в м. Луцьку, яке приватизоване ПП "КСАС" оформлене як пам`ятка культурної спадщини місцевого значення. Разом з цим, прокурором не надано доказів про занесення цього нерухомого об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, оскільки відповідно до законодавства правовий статус пам`ятки, об`єкт культурної спадщини набуває лише з моменту занесення до такого Реєстру. Крім того, ст. 1 Закону України № 1805-ІІІ дає визначення поняттю "щойно виявлений об`єкт культурної спадщини" - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону. Таким чином, "щойно виявлений об`єкт культурної спадщини", який не внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, і не набув статусу пам`ятки національного чи місцевого значення не є предметом регулювання Закону України від 01.02.2005 № 2391-ІV "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", а відтак може бути приватизованим у встановленому законодавством порядку. Відтак, суд дійшов висновку про те, що нежитлове приміщення по вул. М. Драгоманова, 1 в м. Луцьку, яке включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації на час прийняття оскаржуваного рішення (18.04.2005), не мало статусу пам`ятки архітектури місцевого значення. 23.08.2008 Верховною Радою України прийнято Закон України № 574-ІV "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" (набрав чинності 17.10.2008). В цей Перелік включено будинок житловий початку ХХ століття в м. Луцьк по вулиці М. Драгоманова, 1. Рішенням Луцької міської ради №23/17 від 18.04.2005 року затверджено перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем. Згідно пункту 18 Додатку до цього рішення ПП «КСАС» надано дозвіл приватизувати шляхом викупу орендовану ним частину приміщення по вул. М.Драгоманова, 1 в м. Луцьку. Внаслідок цього, в подальшому 28.12.2006 між ПП "КСАС" та відділом майна міської комунальної власності департаменту економіки Луцької міської ради укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення (2-й поверх, загальна площа 71,8 кв. м). Отже, на час прийняття оскаржуваного рішення (18.04.2005) перелік пам`яток, які не підлягають приватизації Верховною Радою України не був затверджений. 
З огляду на вказане, не підлягає доведенню та обставина, що нежитлове приміщення, що було предметом договору купівлі-продажу на момент укладення договору, не мало статусу пам`ятки архітектури місцевого значення та могло бути відчуженим Луцькою міською радою.
Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
В силу п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.
Приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом зазначається, що преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Згідно ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Аналіз постанови Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі № 2а/0370/1146/11 дозволяє стверджувати, що адміністративний суд встановив обставину, яка має преюдиціальне значення. Суд вказав, що приміщення не мало статусу пам`ятки архітектури місцевого значення. Дане формулювання свідчить саме про встановлення обставини, а не про правову оцінку, як намагається викривити прокурор. 
Зрештою, існує репутаційний аспект судових інституцій. Неприпустимим і небезпечним для правового порядку (правової визначеності) є підхід, за якого через 12 років після конкретного висновку одного суду, інший суд вирішив не брати такий висновок до уваги. 
Процесуальний закон використовує поняття "висновок суду" у декількох значеннях: 1) висновок у питанні факту; 2) висновок у питанні права; 3) висновок як власне рішення, вольовий акт суду.
Волинський окружний адміністративний суд зробив висновок у питанні права, встановив обставину (зробивши висновок у питанні факту) та, в межах суддівської дискреції, відмовив у задоволенні позову прокурора. Окрім того, при вирішенні спору в адміністративній справі № 2а/0370/1146/11: - викладення висновку про відсутність статусу пам`ятки архітектури було необхідним для вирішення справи; - для викладення висновку суд мав вирішити питання права, яке було спірним для сторін; - спірне питання права було вирішене судом після належного розгляду. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає посилання прокурора в апеляційній скарзі на ряд висновків Верховного Суду недоречним. Деякі з наведених постанов не релевантні до справи № 903/1302/23, а в деяких йдеться про те, що преюдиційне значення надається обставинам, які встановлені судовим рішенням.
Стосовно доводів прокуратури про визначену місцевим господарським судом недобросовісність поведінки Луцької міської ради, апеляційний суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц вказала, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Як вже встановлено судами та зазначено вище, до моменту розгляду справи № 903/1203/23 господарським судом, Луцька міська рада провела всю необхідну роботу для відчуження нерухомого майна, в тому числі прийняла рішення № 23/17 від 18.04.2005 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації"; рішенням № 8/1 від 06.04.2011 відхилила протест прокурора на рішення Луцької міської ради № 23/17 від 18.04.2005 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації"; у суді адміністративної юрисдикції по справі № 2а/0370/1146/11 не визнавала позову про визнання нечинним та скасування рішення № 23/17 від 18.04.2005 "Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації" в частині включення до Переліку об`єктів, які підлягають приватизації нежитлового приміщення по вулиці М. Драгоманова, 1 в місті Луцьку. Про це прямо зазначено в постанові Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2011.
Тобто, протягом тривалого часу системно та послідовно міська рада вчиняла дії та демонструвала правову позицію, що відчуження нежитлового приміщення по вулиці М. Драгоманова, 1 не суперечить законодавству. За таких умов, визнання міською радою позову прокурора по даній справі № 903/1302/23 є дією всупереч своїй попередній поведінці, що неприпустимо. Жоден учасник правовідносин не може діяти недобросовісно.
Частиною 6 ст. 13 ЦК України визначено, що в разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. ч. 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Такими наслідками є, наприклад, правило ст. 16 ЦК України, яке передбачає, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2-5 ст. 13 цього Кодексу. 
Луцька міська рада в даній ситуації порушила порядок здійснення свого права, що може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (якщо апеляційний суд прийде до обґрунтованого висновку про наявність порушеного права).
Щодо доводів прокуратури стосовно правового статусу нежитлового приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Драгоманова, 1, апеляційний суд зазначає, що аргументуючи свою позицію прокурор посилається на п. 3 розділу Х "прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини", а також п. 4 розділу Х "прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" № 2245-IV від 06.12.2004.
У п. 3 розділу Х "прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" йдеться про те, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. Тобто наявна відсилочна норма, яка вимагає враховувати порядок, визначений цим же законом. 
У свою чергу, ст. ст. 1 і 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції, що діяла станом на дату укладення договору купівлі-продажу - 28.12.2006) визначали, що пам`яткою є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. 
Законом № 2245-IV від 06.12.2004 цієї норми не змінено. Вона діяла на момент укладення договору купівлі-продажу 28.12.2006.
Волинський окружний адміністративний суд, встановлюючи факт, надав цій фактичній обставині правову оцінку у постанові від 26.05.2011.
Також слід враховувати норми Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою КМУ № 1760 від 27.12.2001 (в редакції, що діяла станом на дату укладення договору купівлі-продажу).
Згідно п. 1 цього Порядку, об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів національного значення або за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об`єктів місцевого значення. 
Пунктом 4 ч. 4 Положення про Міністерство культури і туризму України, затвердженого постановою КМУ № 1566 від 08.11.2006, Міністерство культури і туризму України здійснює повноваження центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. 
Із зазначеного слідує, що рішення про занесення нежитлового будинку по вул. Драгоманова, 1 в м. Луцьку до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятки місцевого значення мало прийняти Міністерство культури та туризму України, однак, позивачем не надано доказів прийняття такого рішення міністерством.
Відповідно до п. п. 2-6, 11-13 Порядку, на кожен об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в цьому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається.
Відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у п. п.  10 і 11 Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Після отримання протоколу, зазначеного у п. 12, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у п`ятиденний термін передає його разом з обліковою документацією на розгляд утвореної у цьому органі експертної комісії. Склад експертної комісії затверджує керівник центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. До складу ради входить не менш як три фахівці з науковим ступенем кандидата чи доктора наук з відповідної спеціальності. Експертна комісія готує у п`ятиденний термін висновок щодо об`єкта культурної спадщини. Висновок підлягає затвердженню науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Зазначений висновок є підставою для занесення пам`ятки до Реєстру.
Постановою КМУ № 626 від 14.09.2016 до Порядку було внесено зміни, зокрема, п. 3 Порядку був викладений в такій редакції: "Облікова документація на об`єкти культурної спадщини, які відповідно до п. 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" визнаються пам`ятками, включає облікову картку або паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану. Облікова документація на щойно виявлені об`єкти культурної спадщини включає облікову картку, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану. Пропозиції щодо включення щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до Реєстру подаються не пізніше ніж протягом трьох років з дня їх включення до переліку об`єктів культурної спадщини.
Згідно п. 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини", об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. 
Відтак, об`єкти культурної спадщини, які визнавалися такими відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", після прийняття Закону України "Про охорону культурної спадщини" мали бути занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, щоб отримати/зберегти відповідний статус. 
Однак, судом констатується, що у матеріалах справи такі докази відсутні.
Прокурором подано паспорт об`єкта культурної спадщини та облікову картку об`єкта культурної спадщини. Обидва документа складені у квітні 2017 року, тобто більше ніж через 10 років з моменту відчуження об`єкта. Ці документи додатково підтверджують, що станом на 28.12.2006 нежитлове приміщення по вул. Драгоманова, 1 в м. Луцьку не було включене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, відповідно, не мало статусу пам`ятки місцевого
значення згідно Закону України "Про охорону культурної спадщини". Попри складення в 2017 році паспорту та облікової картки об`єкта культурної спадщини, нежитлове приміщення за адресою: вул. Драгоманова, буд. 1 у м. Луцьку так і не включене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Це може свідчити, що нежитлове приміщення за адресою: вул. Драгоманова, буд. 1 у м. Луцьку: - або не відповідає критеріям, яким має відповідати об`єкт культурної спадщини місцевого значення; - або така облікова документація не передавалася до центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.
Зважаючи на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прокуратури.
Щодо вимог апеляційної скарги Луцької міської ради на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 у даній справі, судова колегія зазначає наступне.
Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 244 ГПК України унормовано, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати.
Частина 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
З матеріалів справи вбачається, що ПП "КСАС" подало до суду першої інстанції клопотання  про ухвалення додаткового рішення та стягнення з Волинської обласної прокуратури 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
До відповідної заяви відповідачем надано: договір про надання правничої допомоги та здійснення представництва від 04.01.2024, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АС № 1080939 від 04.01.2024, акт приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги і представництва  в суді) № 1 від 08.03.2024, рахунок № 1 від 20.01.2024, виписку по рахунку від 06.03.2024.
Із поданих відповідачем доказів слідує, що 04.01.2024 між ПП "КСАС" (клієнт) та Матвіївим В.М. (адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги та здійснення представництва, згідно п. 1.1. якого адвокат приймає на себе доручення клієнта по наданню останньому професійної правничої допомоги і здійснення представництва в господарському суді по справі № 903/1302/23 за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради. Згідно п. п. 1.2.-1.2.6 договору, професійна правнича допомога надається шляхом: складання проектів заяв по суті спору та/або процесуальних документів (заяв/клопотань) по справі з правом їх підписання та подання на адресу суду, учасників справи та інших суб`єктів (за необхідності). Підписання процесуальних документів може здійснюватися шляхом накладення на електронний документ ЕЦП (КЕП) адвоката. У такому випадку подання електронного процесуального документа здійснюється адвокатом шляхом його направлення на електронну пошту адресата, або шляхом подання через відповідну підсистему СС1ТС "Електронний суд". Ознайомлення з матеріалами справи безпосередньо в суді та/або шляхом отримання доступу до електронної справи № 903/1302/23 у підсистемі ССІТС "Електронний суд". Надання правових консультацій для клієнта по справі, подання адвокатських запитів, звернення з листами, заявами про надання публічної інформації тощо. Збору доказів, коло та обсяг яких адвокат визначатиме самостійно. Надання правничої допомоги у судових засіданнях, а також під час вчинення інших окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями. Сплати від імені, в інтересах та за кошти клієнта судового збору, який передбачений Законом України "Про судовий збір" за подання до суду відповідних процесуальних документів (заяв по суті спору та заяв з процесуальних питань). Згідно п. п. 4.3.-4.4.4 договору сторони погодили, що гонорар за договором є фіксованим та підлягає сплаті у порядку та строки, визначені даним договором. За надання правничої допомоги у суді першої інстанції Клієнт сплачує гонорар (винагороду) у розмірі 20000 грн. у строк, вказаний у рахунку, наданому адвокатом, але пізніше 30.01.2024. За надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції клієнт сплачує гонорар (винагороду) у розмірі 10000 грн. у строк, вказаний у рахунку, наданому адвокатом. Компенсація витрат адвоката, пов`язаних з виконанням договору про надання правничої допомоги (витрати поштові, на відрядження/пальне тощо) - 10000 грн. (орієнтовна сума). Порядок і строки відшкодування витрат адвоката, які понесені (або можуть бути понесені) адвокатом у зв`язку з виконанням даного договору будуть визначатися в кожному конкретному випадку на підставі прогнозованих розрахунків адвоката та/або його звіту перед клієнтом, з наданням підтверджуючих документів.  Згідно п. п. 4.6.-4.7. договору, по факту надання правничої допомоги і здійснення представництва, сторони складають акт приймання-передачі наданих послуг. По факту звіту адвоката перед клієнтом, сторони можуть скласти акт про затвердження понесених адвокатом витрат із зазначенням номеру справи і здійснених адвокатом витрат.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги і представництва  в суді) № 1 від 08.03.2024, підписаного договірними сторонами, загальна вартість наданих послуг складає 20000 грн. Зокрема, з акту вбачається, що адвокат надав клієнтові професійну правничу допомогу по справі № 918/1034/23. Правнича допомога надавалася, а представництво здійснювалося на підставі договору від 04.01.2024. У п. 4.3 договору погоджено фіксований розмір винагороди адвоката. Оскільки винагорода встановлена у фіксованому розмірі, який не залежить від витраченого адвокатом часу, то звіт про затрачений адвокатом час не надається. На підставі п. 4.4.1 п. 4.4 і п. 4.6 договору від 04.01.2024 про надання правничої допомоги та здійснення представництва, клієнт визнає та приймає, що адвокатом надано наступні послуги: з`ясування обставин справи/правового питання/проблеми ПП "КСАС", яка виникла у зв`язку з позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури; інтерв`ю з уповноваженим представником клієнта (обговорення обставин справи); вивчення (правовий аналіз) документів (позовної заяви і додатків); надання клієнту усного правового висновку по справі; підготовка і подання 20.01.2024 відзиву на позовну заяву; ознайомлення з відповіддю на відзив та її правовий аналіз; ознайомлення з додатковими письмовими поясненнями Луцької міської ради та їх правовий аналіз; ознайомлення з додатковими письмовими поясненнями представника позивача - прокурора Рішка А. В. та їх правовий аналіз; ознайомлення із заявою про забезпечення позову та її правовий аналіз; надання клієнту усного правового висновку щодо цього питання; підготовка і подання 07.03.2024 заяви з правовими аргументами вступного слова учасника справи; представництво ПП "КСАС" у судових засіданнях 07.02.2024, 28.02.2024 і 07.03.2024; виступ у судовому засіданні зі вступним словом;  формулювання запитань до прокурора; надання додаткових пояснень, у т. ч. на запитання суду. Клієнт не мас претензій щодо повноти, якості та своєчасності наданої правничої допомоги. Винагороду (гонорар) у розмірі 20000 грн. сплачено клієнтом у повному обсязі в безготівковій формі на підставі рахунку № 1 від 20.01.2024.
В силу п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Відтак, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Колегією суддів констатується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.
Зважаючи на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено надання йому адвокатом Матвіївим В.М. вказаних послуг на визначену договором суму 20000 грн. у суді першої інстанції.
Стосовно аргументів Луцької міської ради про порушення принципу співмірності витрат, апеляційний господарський суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, окрім документального обґрунтування та доведеності, мають відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Разом з тим, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої ст. 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначеними ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
В силу ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Приписами даного Закону також передбачено форму винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, якою є гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Не врахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відтак, адвокатський гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру або погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Враховуючи те, що до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Зважаючи на вищевикладене, враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обсяг заявлених відповідачем витрат на правову допомогу в розмірі 20000 грн. є пропорційним до предмету спору та ціни позову, відповідає критеріям реальності, розумності та співрозмірності.
Доводи апеляційної скарги Луцької міської ради щодо порушення судом першої інстанції  принципу диспозитивності колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що місцевим господарським судом, в ході розгляду справи, встановлено факт суперечливої поведінки Луцької міської ради, що в силу ч.ч. 4, 9 ст. 129 ГПК України є підставою для стягнення витрат на правову допомогу у даній справі саме з міської ради, як сторони договору, в інтересах якої звертався прокурор.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами розгляду апеляційних скарг заступника керівника Волинської обласної прокуратури та Луцької міської ради судова колегія дійшла висновку про те, що останні не підлягають задоволенню, оскільки наведені скаржниками аргументи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. За таких обставин рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 та додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 у справі № 903/1302/23 слід залишити без змін.
В силу ст. 129 ГПК України, понесені прокуратурою судові витрати за розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 у даній справі покладаються на останню.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Волинської області від 07 березня 2024 року у справі № 903/1302/23 залишити без змін. 
Апеляційну скаргу Луцької міської ради залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18 березня 2024 у справі № 903/1302/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу № 903/1302/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складено "26" червня 2024 року.

Головуючий  суддя                                                                      Тимошенко О.М. 

Суддя                                                                                              Крейбух О.Г.  

Суддя                                                                                              Юрчук М.І.