ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року	Львів	Справа № 460/10885/23 пров. № А/857/4404/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії : 
головуючого судді:                              Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року (суддя – Дудар О.М., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Рівне, дата складення повного тексту – 15.12.2023), 
в адміністративній справі №460/10885/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив:  

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – відповідач-2), в якому просила: 1) визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №1720500004541 від 27 березня 2023 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 зі зменшення пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 29.01.2023 року пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Відповідачі позову не визнали, в суді першої інстанції кожен подав свій відзив на позовну заяву, у яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 в задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, як таке, що винесене з порушенням вимог статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, з підстав порушення норм матеріального права. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що розв`язуючи даний спір, судом першої інстанції не враховано норми статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано періоду проживання в с.Кричильськ, Сарненського району Рівненської області, що входить до зони гарантованого добровільного відселення. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 15.12.2023 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач-2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в с. Кричильськ Рівненської області, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим 24.04.2000, Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області, посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 13.09.1994 (а.с. 7-10). 
20 березня 2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 12-13). 
Зазначену заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області. 
27 березня 2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняло рішення №1720500004541 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, у зв`язку з не підтвердженням факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (а.с. 11). 
Згідно із вказаним рішенням: вік заявниці становить 54 роки 01 місяць; необхідний страховий стаж становить 24 роки; страховий стаж становить 31 рік 01 місяць 24 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 27.10.1990 по 06.02.1991, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані трудодні та встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві. Документами підтверджено, що особа проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 01 рік 6 місяців 28 днів. 
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом. 

Переглянувши оскаржене рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками окружного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави. 
Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення. 
Конституційний Суд України наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави» (див. Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). 
Також Конституційний Суд України звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (див. Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018). 
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»№796-XII (далі Закон №796-XII). 
Відповідно до статті 9 Закону №796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
Статтею 11 Закону №796-XII передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років. 
Відповідно до абзацу 8 частини першої пункту 3статті 14 Закону №796-XII, категорія потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2) встановлюється особам, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3. 
Відповідно до абзацу 1статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. 
В примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. 
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч.2ст.55 Закону №796-XII). 
Із аналізу наведених правових норм вбачається, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та працювали або проживали визначену кількість років у відповідних зонах (на територіях радіоактивного забруднення). 
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі змінами). 
Відповідно до абзацу 9 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XII, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). 
Спір між позивачем і відповідачем у цій справі виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років та відповідно, її права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. 
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». 
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 08.05.2018 у справі №708/1022/17, від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при вирішенні даної справи. 
Таким чином, факт видачі ОСОБА_1 уповноваженим органом держави посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. 
Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи суду надано не було. 
Отже, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки, як власника посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки проживання в такій зоні, але не більше 6 років. 
Колегія суддів також враховує, що як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач зареєстрований у м. Кузнецовську Рівненської області, відповідно до паспорта громадянина України (а.с. 9). 
Також позивач набула статусу особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорія), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданого 13.09.1994 року Рівненською обласною державною адміністрацією (а.с. 10). 
Згідно з Довідками Кричильського старостинського округу Сарненської міської ради Рівненської області від 06.03.2023 №13/03-392 та від 04.04.2023 №13/03-556, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала в селі Кричильськ Сарненського району Рівненської області з 29.01.1969 по 22.08.1986 та з 23.01.1991 по 18.11.1991 (а.с. 16-17). 
Суд першої інстанцій слушно зазначив, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. 
Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. 
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18). 
Отже, матеріалами справи підтверджено, що з 29.01.1969 по 22.08.1986 та з 23.01.1991 по 18.11.1991 ОСОБА_1 проживала в Кричильськ, Сарненського району, Рівненської області, а отже є підстави для застосування позивачу початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки. 
Як вбачається з аналізу документів, які були надані суду, зокрема, довідка про реєстрацію місця проживання особи №1141-4/23 від 16.03.2023, виданої сектором "Реєстрація" відділу "ЦНАП" Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради ОСОБА_1 з 19.11.1991 по 26.03.2023 (дата видачі довідки №1141-4/23) зареєстрована за адресою: м.Вараш, Вараський район, Рівненська область. 
Оскільки пенсійний вік особи може бути знижено лише за однією підставою, передбаченою статтею 55 Закону №796-ХІІ, то період проживання та/або роботи особи в зоні посиленого радіологічного контролю не підлягає включенню в період проживання та/або роботи такої особи в зоні гарантованого добровільного відселення. 
Колегія суддів зазначає, що позивач проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 (дата аварії на Чорнобильській АЕС) по 22.08.1986 та з 23.01.1991 по 18.11.1991, що не дає їй права на застосування зниження пенсійного віку у загальному порядку - на 1 рік за 2 роки проживання, роботи. 
Згідно з ч.1 ст.26 Закону №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
На день звернення до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 досягла повних 54 роки. 
Відтак, як вірно вказано судом першої інстанції, що оскільки позивач не має права на застосування зниження пенсійного віку у загальному порядку - на 1 рік за 2 роки проживання/роботи, то зниження пенсійного віку у спірних правовідносинах має відбуватися лише на початкову величину зниження пенсійного віку - на 3 роки. 
Отже, колегії суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                           постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2024 року в адміністративній справі №460/10885/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль