УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/7216/22 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т.А. 
Категорія 82 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б.,
суддів:                         Коломієць О.С., Шевчук А.М.,
за участю секретаря     Кузьменко А.О..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/7216/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з  обмеженою відповідальністю  «ОТП Факторинг  Україна»,  Товариства з  обмеженою відповідальністю  «Фінансова компанія  «Укрфінанс Груп»  про захист прав споживача та визнання частково недійсним договору факторингу, за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення  Богунського районного суду  м. Житомира від 5 жовтня  2023 року, ухвалене  під головуванням судді Воробйової Т.А.,-
ВСТАНОВИВ:
       
               У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 16 квітня 2007 року між його матір`ю - ОСОБА_2 , та ЗАТ «ОТП Банк» в особі регіонального відділення «Житомирське» м. Житомир укладено кредитний договір №CNL-010/028/2007, за яким надано кредит у розмірі 137500 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 4,49% річних за користування кредитними коштами та на умовах повернення у строк до 16 квітня 2024 року. Згідно з п.2.2 частини першої договору цільове використання кредиту - на споживчі цілі.
18 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», в особі регіонального відділення «Житомирське» укладено договір іпотеки №PCNL -010/028/2007, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка площею 220 кв. м по АДРЕСА_1 . 
10 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» в особі регіонального відділення «Житомирське» м. Житомир укладено кредитний договір №ML-010/158/2008, за яким надано кредит у розмірі 15780 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 5,99% річних за користування кредитними коштами та на умовах повернення у строк до 10 січня 2023 року. Згідно з п.2.2 частини першої договору цільове використання кредиту - на споживчі цілі. Відповідно до п.5 частини першої договору, укладається договір поруки, за яким поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання позичальником своїх боргових зобов`язань.
10січня 2008 року між ним та банком укладено договір поруки.
10січня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», в особі регіонального відділення «Житомирське» укладено договір іпотеки №PML-010/158/2008, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка площею 220 кв. м по АДРЕСА_1 .
27 січня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким, згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю між цими сторонами №б/н від 27 січня 2012 року, останнім передано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги, в т.ч. за вищевказаними кредитними договорами та договорами іпотеки.
6 серпня 2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено договір факторингу №06082019, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» право вимоги, в т.ч. за вищевказаними кредитними договорами та договорами іпотеки.
В жовтні 2020 року ОСОБА_2 померла. Після смерті матері він прийняв спадщину та є її правонаступником.
Вважає, що є всі підстави для визнання договору факторингу частково недійсним. 
Так, відповідно до ч.2, п.3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. За умовами ч.ч. 5,6 ст. 18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, то договір може бути визнаний недійсним в цілому. 
Вказує, що для надання фінансових послуг фактор повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за вищевказаними валютними кредитними договорами, а також передати це право іншим.
Також вважає умови кредитних договорів несправедливими, а також, що договір факторингу укладено з метою приховання порушення вимог законодавства України щодо захисту прав споживачів.
Посилається і на те, що згідно з відповіддю Національного банку України від 7 квітня 2021 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення валютних операцій не видавались, а тому з 2007 року по 2019 рік були відсутні. Правочин, вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Таким чином, просив суд визнати недійсним договір факторингу №06082019 від 6 серпня 2019 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» в частині передачі прав щодо кредитних договорів №CNL-010/028/2007 від 16 квітня 2007 року, №ML-010/158/2008 від 10 січня 2008 року, договорів іпотеки №PCNL-010/028/2007 від 18 квітня 2007 року, №PML-010/158/2008 від 10 січня 2008 року, з моменту його укладення.
 Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 5 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
             В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
               Зокрема, зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договору факторингу зобов`язання за кредитним договором №CNL-010/028/2007 від 16 квітня 2007 року належним чином не виконані, сума заборгованості в повному обсязі сплачена не була.
       Звертає увагу на те, що житловий будинок не було придбано за кредитні кошти. Тобто фактично замість договору застави було укладено два договори іпотеки, предметом яких є нерухомість, що перебувала у власності ОСОБА_2 ще до отримання кредитних коштів. У договорах іпотеки відсутні правильні та актуальні відомості про основне зобов`язання (змісту та розміру), які становлять одну з істотних умов іпотечного договору, що може вказувати на його недійсність, оскільки договір іпотеки має похідний характер від основного зобов`язання ,однак повинен бути викладений з урахуванням всіх істотних умов іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку». 
       Вказує, що ОСОБА_2 не була суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України. Отже, на момент укладення вищевказаного договору про відступлення права вимоги, розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», підлягало застосуванню фінансовими установами під час укладення вищевказаних договорів про відступлення права вимоги. У зв`язку з цим, укладення фінансовими установами договорів відступлення права вимоги, яким передбачено набуття новими кредиторами права вимоги до боржника-фізичної особи, є порушенням вказаного розпорядження.
       Кошти за кредитними договорами були надані позичальнику, яка є фізичною особою, у доларах США з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. 
       Стверджує, що фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. 
       Таким чином, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за вищевказаними валютними кредитними договорами, а також передати це право іншим. 
       Вважає, що договір факторингу укладено з метою приховати вищевказані порушення законодавства України. На даний час ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є звичайною колекторською компанією, яка не зазначена у Реєстрі фінансових установ. Окрім того, згідно з відповіддю Національного банку України від 7 квітня 2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральні ліцензії/ліцензії на здійснення валютних операцій не видавалися, а тому з 2007 року по 2019 рік були відсутні. 
       Судом проігноровано той факт, що у договорі факторингу вказана сума, яка у півмільйона гривень більша за суму, залишену як борг після реалізації на прилюдних торгах будинку та земельної ділянки. 
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.        
В судовому засіданні встановлено, що 6 серпня 2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу №06082019, відповідно до умов якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» право грошової вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» прийняло право грошової вимоги за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16 квітня 2007 року, укладеним з ОСОБА_2 , та за договором поруки №SRCNL-010/028/2007 від 16 квітня 2007 року, укладеним із ОСОБА_3 , на суму 1 436 212,00 грн - заборгованість за кредитом в розмірі, та 20 000,00 грн – пеня.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16 жовтня 2020 року.
Зі змісту довідки приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. №310/02-14 від 13 травня 2021 року вбачається, що відповідно до даних спадкової справи №122/2020, заведеної до майна померлої ОСОБА_2 , спадкоємцями за законом в 1/2 частці є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статей 512,514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07.12.2000 №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів.
У статті 350 Господарського кодексу України(далі -ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.
У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Разом з тим із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закон № 2664-III), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги) (стаття 1078 ЦК України).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-II Iфінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону №2664-III факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третястатті 656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Аналогічні за змістом висновки наведені у постанові Верховного Суду №752/10304/20 від 23 листопада 2021 року.
За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договору факторингу, зобов`язання за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16 квітня 2007 року належним чином не виконані, сума заборгованості в повному обсязі сплачена не була.
За загальним правилом, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Таким чином, право вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 , та за договором поруки, укладеним із ОСОБА_3 , перейшло до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що у ньому встановлено всі істотні умови для таких видів договорів, відповідно до вимог чинного законодавства.
Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договорів на зазначених у них умовах, а відтак з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.
Належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та/або ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договору факторингу не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять, та стороною позивача не доведено.
Враховуючи те, що відповідачами під час укладання договору факторингу були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, суд вважає, що правових підстав для визнання в судовому порядку недійсними даного договору немає.
Твердження позивача про те, що оспорюваний правочин був укладений ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за межами правоздатності вказаної юридичної особи, за відсутності свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, є необґрунтованими.
Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.
Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є наданим фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ТОВ «ОТП Факторинг України» (клієнт) є зареєстрованою у встановленому законом юридичною особою, яка в праві здійснювати, зокрема, діяльність зі стягування платежів і бюро кредитних історій (основна), без отримання відповідно ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства, що в даному випадку і є надання факторингу.
Крім того, відповідач ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (фактор), згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є зареєстрованою у встановленому законом юридичною особою, яка в праві здійснювати діяльність, зокрема, пов`язаною із наданням інших фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення.
Отже, суд дійшов до вірного висновку про те, що ТОВ «ОТП Факторинг України» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» вправі здійснювати факторингові операції та закон в цьому праві останніх не обмежує.
Суд також вірно зазначив, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Тому позивач як споживач кредитних послуг мав право відповідно до цього Закону оскаржувати дійсність умов саме кредитного договору, а не договору відступлення права вимоги.
Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять.
Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договору факторингу залежить подальша можливість законної реалізації обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договорам.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,270 367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняБогунського районного суду м. Житомира від 5 жовтня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: