ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року	Львів	Справа № 500/7607/23 пров. № А/857/4125/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Довгої О.І., Запотічного І.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року прийняте суддею Подлісною І.М. у м.Тернополі, в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 500/7607/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                             ВСТАНОВИВ:
в листопаді 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – відповідач), у якому просив визнати відмову відповідача щодо виплати позивачу щомісячної соціальної допомоги у розмірі мінімальної пенсії за віком - протиправною; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування щомісячної соціальної допомоги у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та забезпечити її виплату за 2019-2023 роки в сумі 53402,00 грн.
Рішенням  Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та дитиною війни у розумінні Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а тому з 01.01.2006 року має право на отримання щомісячної надбавки (доплати) до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.
При перерахунку пенсій 26.02.2023 року позивачу щомісячна соціальна допомога виплачують в розмірі 66,43 грн. 
04.10.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, щодо нарахування йому допомоги до пенсії згідно Закону України 30%. 
Листом від 18.10.2023 року № 9351-9548/Д-02/8-1900/23 позивачу було відмовлено.
Вважаючи дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що виплачуючи позивачу з 26.02.2023 року підвищення до пенсії як дитині війни у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення" від 28 грудня 2011 року №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року), відповідач діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" №2195-ІV від 18 листопада 2004 року (далі - Закон №2195-ІV у редакції, чинній на час набрання вказаним Законом чинності) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Положеннями підпункту 2 пункту 34 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28 грудня 2014 року у Законі України "Про соціальний захист дітей війни" у частині першій статті 6 слова "у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни" замінено словами "у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення" від 28 грудня 2011 року №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року) установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.
Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення" від 28 грудня 2011 року №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року).
Положення статті 6 Закону №2195-ІV у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28 грудня 2014 року у спірний період були чинними, неконституційними не визнавались. Проте, згідно з пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики.
Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року у справі №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року у справі №308/12874/16-а.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни, відтак, відповідач, здійснюючи у спірний період нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 500/7607/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний