ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6510/24 Справа № 211/1186/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року                                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:         Зубакової В.П., Корчистої О.І.
за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/1186/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега" про захист порушених трудових прав та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Юзефович І.О., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега" про захист порушених трудових прав та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.04.2015 він був прийнятий до ТОВ «Омега» за переведенням з ТОВ «РТЦ» на посаду приймальника замовлень в інформаційному секторі, відповідно до наказу по підприємству 67-КП від 09.04.2015.
02.04.2020 ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням (ч.1 ст.38 КЗпП України), відповідно до наказу про звільнення від 02.04.2020 №63-КП на підставі особистої заяви від 19.03.2020. Відповідно до інформації відповідача для отримання трудової книжки було направлено лист від 02.04.2020 з проханням отримати трудову книжку у відділі кадрів. Позивач звернувся в месенджері з проханням направити на його адресу трудову книжку засобами поштового зв`язку. Проте, трудова книжка була надіслана на його адресу 12.01.2022h/ простим поштовим відправленням, тобто через тривалий термін після звільнення. Зазначене підтверджується витягом з акту позапланового заходу державного нагляду, складеного Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області від 15.02.2022 №29/4.1-999. Приписом про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 18.02.2022 №29/4.1-999/П-9, виданого головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, зазначено, що ТОВ «Омега» надіслало трудову книжку на адресу проживання звільненого працівника простим відправленням через тривалий термін після звільнення, при цьому день звільнення не змінено, новий наказ про звільнення не видано, середній заробіток за час вимушеного прогулу працівнику не сплачено, чим порушено вимоги пункту 4.1 Інструкції №58. Усупереч вимог законодавства, в отриманій трудовій книжці день звільнення не було змінено, новий наказ про звільнення не видано, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не сплачено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 02.04.2020 (день звільнення) по 12.01.2022 (день повернення трудової книжки) у кількості 445 днів (кількість робочих днів з 02.04.2020 по 31.12.2020 - 189; кількість робочих днів у 2021 році складала 250 днів; кількість робочих днів з 01.01.2022 до 12.01.2022 – 6дн.). 
В результаті неправомірних дій позивачу завдано моральних страждань. Моральна шкода, завдана йому в результаті затримки видачі трудової книжки при звільненні полягає у наступному. Для такої категорії осіб як позивач - особа з інвалідністю 1 групи по зору з дитинства, в наш час досить важко знайти роботу. Відсутність трудової книжки, ігнорування відповідачем його звернень з приводу її отримання лише посилювали його почуття безпорадності. Відповідач безпідставно позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості забезпечувати свою родину. Він втратив душевний спокій, був пригнічений. Більше ніж півтори роки таке становище речей вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ніяка сума грошей не може повернути втрачений спокій, зупинити моральні страждання та переживання, тому вважає справедливим визначити до стягнення суму моральної компенсації в розмірі 21 000 грн. із розрахунку 1 000 грн. за кожен місяць порушеного права (21 місяць х 1 000 = 21 000).
Просив суд, зобов`язати відповідача видати йому, належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) та видати копію наказу про звільнення; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки з 02.04.2020 по 12.01.2022, а також спричинену моральну шкоду у розмірі 21 000,00 грн.
08 листопада 2023 року представником позивача адвокатом Верхушею Я.О. подано клопотання про долучення до матеріалів справи позовної заяви зі збільшеним розміром позовних вимог та уточнений позов, відповідно до прохальної частини якого, позивач уточнив свої позовні вимоги в частині суми середнього заробітку, який підлягає до стягнення – 118 167,60 грн. Також в уточненому позові позивач звертає увагу на те, що, оскільки відповідачем не надано інформацію щодо його заробітку, то розрахунок середнього заробітку ним здійснено, виходячи з мінімального розміру заробітної плати. Та вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав не з вини працівника, а через незаконні дії роботодавця, є встановленою законодавством державною гарантією.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» про захист порушених трудових прав та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначає, що посилання відповідача, на те, що листом від 02.04.2020 року за вих. №332 на адресу: АДРЕСА_1 , як адресу, яка містилась у матеріалах особової справи, позивачу направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, не підтверджено належними доказами. Сторона позивача вважає, що листа від 02.04.2020 року за вих.№332 на адресу: АДРЕСА_1 не було, оскільки позивач змінив адресу мешкання у 2019 році і зазначив її в заяві про звільнення. Дата зміни місця реєстрації вбачається з копії паспорта позивача, яка додана до матеріалів справи.
Судом не надано оцінки наявному в матеріалах справи Акту від 15.02.2022 року № 29/4.1-999 Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, відповідно якого в описі виявлених порушень вимог законодавства в п.5.25 зазначено: «...ТОВ «ОМЕГА» надіслано трудову книжку на адресу проживання ОСОБА_1 простим відправленням через тривалий термін після звільнення, при цьому день звільнення не змінено, новий наказ про звільнення не видано та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу працівнику не сплачено, чим порушено вимоги пункту 4.1 Інструкції №58».
Зазначений Акт від 15.02.2022 року ГУ Держпраці у Дніпропетровській області відповідачем не оскаржено.
З огляду на зазначене, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки з 02.04.2020 по 12.01.2022 року та як наслідок відшкодування моральної шкоди в розмірі 21 000 грн..

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Омега» зазначає, що для застосування до роботодавця відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого органу; вимушений прогул викликаний затримкою трудової книжки. Позивач не оспорює, що його було звільнено за власним бажанням на підставі поданої ним заяви. Однак у день звільнення позивач не з`явився на роботі (власне як і раніше не з`являвся), що він сам підтвердив в судовому засіданні. Це саме і слугувало причиною того, чому він не отримав трудову книжку. Тобто не дії ТОВ «ОМЕГА» призвели до того, що позивач в день звільнення не отримав трудову книжку, а саме дії та поведінка позивача, який не з`явився на робоче місце. Просило у задоволені апеляційної скарг ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду залишити без змін

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 09.04.2015 він був прийнятий до ТОВ «Омега» за переведенням з ТОВ «РТЦ» на посаду приймальника замовлень в інформаційному секторі, відповідно до наказу по підприємству 67-КП від 09.04.2015.
Наказом № 63-КП від 02.04.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.
У день звільнення ОСОБА_1 на роботу не з`явився.
02.04.2020 року на адресу ОСОБА_1 направлено лист за вих.№332, яким повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: АДРЕСА_2 , для отримання трудової книжки та повідомлено, що у відповідності до наказу №63-КП від 02.04.2020 його звільнено за власним бажанням. Лист направлено на адресу: АДРЕСА_1 , яка містилась у матеріалах особової справи позивача (а.с.65). 
07.12.2021, в месенджері Вайбер начальником відділу кадрів ТОВ «Омега» отримано повідомлення від контакту Ann, в якому контактна особа представилась, як ОСОБА_1 , та повідомила, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , трудову книжку просив повернути або до магазину Варус за адресою: АДРЕСА_4 , або надіслати на адресу його проживання (а.с.66).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України, необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Позивачем не надано належним та допустимих доказів того, що останній внаслідок неотримання трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, як і не доведено вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.
Крім того, із заявою щодо отримання трудової книжки позивач звернувся до роботодавця лише у грудні 2021 року та до цього часу не проявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не намагався самостійно отримати трудову книжку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20 (провадження №61-429св21) зазначено: «Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №712/12727/19, від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20, оскільки у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21).

У справі, що переглядається, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що наказом №63-КП від 02.04.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення він на роботу не прибув.
Через його відсутність на адресу: АДРЕСА_1 , як адресу, яка містилась у матеріалах особової справи позивача (а.с. 65), було скеровано листа, яким повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: АДРЕСА_2 , для отримання трудової книжки, що відповідає Інструкці «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.
Наведені вище обставини спростовують твердження позивача про те, що відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема КЗпП України, а саме затримано видачу наказу (розпорядження) про звільнення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 подавши 19.03.2020 року відповідачу заяву про звільнення із займаної посади, не вчиняв будь-яких дій щодо з`ясування результату розгляду поданої ним заяви.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що будучи обізнаним про своє звільнення, із заявою щодо отримання трудової книжки позивач звернувся до ТОВ «Омега» лише у грудні 2021 року, шляхом направлення неідентифікованого повідомлення у месенджері Вайбер, до цього часу не проявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не намагався самостійно отримати трудову книжку, наполягаючи натомість на оплаті «вимушеного прогулу» майже за два роки.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі копії наказу про звільнення, також як і не доведено, що він вчинив всі можливі дії для отримання вказаних документів, а відповідач при цьому чинив йому перешкоди. Відсутні докази того, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними і обґрунтовуються виною ТОВ «ОМЕГА» в тому, що позивач несвоєчасно отримав трудову книжку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що лист від 02.04.2020 року за вих. №332 про необхідність отримання трудової книжки направлено на адресу: АДРЕСА_1 , за якою позивач не проживав, оскільки змінив адресу мешкання у 2019 році і зазначив її в заяві про звільнення, не свідчать про недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги (наявний в матеріалах справи) Акт від 15.02.2022 року №29/4.1-999 Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, є необґрунтованими, оскільки даний акт оцінюється судом на ряду з іншими доказами по справі.

Отже, колегія приходить до висновку про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки позивача у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв