справа № 758/8040/22                                                   головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
провадження № 22-ц/824/12317/2024          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
06 серпня 2024 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді -              Березовенко Р.В., 
суддів:                                     Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:
14 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 9 059,15 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебувають у договірних відносинах відповідно до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на підставі чого позивачу відкрито поточний рахунок.
14 лютого 2022 року відповідачем направлено позивачу лист про необхідність надання документів, які підтверджують походження коштів, які були зараховані на поточний рахунок позивача та 19 лютого 2022 року банк закрив рахунок, а разом із тим і доступ до коштів у розмірі 7 449,80 грн.
Позивач вважає дії банку щодо блокування рахунку неправомірними, а тому просить повернути грошові кошти у розмірі 7 449,80 грн. та інфляційні втрати у відповідності до ст. 625 ЦК України у сумі 1 355,86 грн. 
10 серпня 2023 року представник АТ «Перший Український міжнародний банк» - адвокат Квашнін Михайло Олександрович подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Повідомив, що 27 листопада 2020 року позивач приєднався до умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та на умовах якого відповідачем позивачу було відкрито поточний рахунок. У період часу з 01 серпня 2021 року по 18 лютого 2022 року позивачем на свій поточний рахунок, з метою уникнення фінансового моніторингу з боку банку шляхом дроблення сум по сервісу Р2Р (переказ з картки на картку) та шляхом внесення готівки для подальшого переказу на поточний рахунок позивача були зараховані грошові кошти на загальну суму 1 288 694,00 грн, в кількості 135 операцій. Відповідно до вимог п. 34 ч. 1 ст. 1, п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк запитав у позивача документи і відомості, необхідні для з`ясування суті діяльності, фінансового стану позивача та джерел походження коштів, пов`язаних з фінансовими операціями, мети та підстави здійснення фінансових операцій. Направлення АТ «ПУМБ» листа та його отримання позивач підтверджує у тексті позовної заяви. Отримавши лист банку із запитом інформації та документів, які підтверджують джерела походження коштів позивач проігнорував його та жодної інформації та документів на запит банку не надав. Враховуючи те, що позивач на запит банку, відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму, та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» так і не надав належні документи, які підтверджують джерело походження грошових коштів, АТ «ПУМБ» розпорядженням №196-ФМ встановив позивачу неприйнятно високий рівень ризику та відмовився від підтримання ділових відносин з позивачем. Рахунки позивача в АТ «ПУМБ» закриті. Наразі АТ «ПУМБ» очікує звернення позивача до банку та надання останнім платіжної інструкції для переказу наявних грошових коштів до іншого банку.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення коштів відмовлено. 
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 20 травня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підтримавши доводи позову, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
Зазначає, що позивачу у кол-центрі банку повідомили про необхідність звернення до відділення та написання заяви на отримання залишку коштів. Вчинивши ці дії, позивач коштів не отримала до нині.
У зв`язку з цим позивач написала звернення до Національного банку України, який рекомендував звертатися до суду.
Місцевий суд не звернув увагу, що позивач не заперечує і не оскаржує та вважає правомірними дії банку щодо блокування і в подальшому закриття рахунку. Вимоги позивача зводяться до повернення грошових коштів, які залишалися на рахунку, і які відповідач не повернув навіть після закриття рахунку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги були надіслані до Електронного кабінету АТ «Перший Український міжнародний банк». За даними Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, судову кореспонденцію відповідач отримав 10 червня 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 підписала заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що підтверджено матеріалами справи.
На підставі укладеного договору позивачці відкрито у АТ «ПУМБ» банківський рахунок № НОМЕР_1 у гривні, що підтверджено заявою від 27 листопада 2020 року та випискою по цьому банківському рахунку, яка міститься у матеріалах справи.
Позивач наводить аргументи про те, що банк 19 лютого 2022 року без будь-яких попереджень заблокував її картковий рахунок № НОМЕР_1 , на якому знаходились грошові кошти у розмірі 7 449,80 грн.
Зазначає, що у місті Івано-Франківську звернулася з письмовою заявою до відділення банку ПУМБ, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , де прийняли її письмову заяву для повернення коштів.
Однак, протягом тривалого часу відповіді від відповідача не отримала, а тому звернулась із зверненням до Національного банку України щодо взаємовідносин із АТ «ПУМБ».
05 квітня 2022 року за вих. №14-0004/25812 отримала відповідь із Нацбанку про те, що вирішення порушеного питання у зверненні має вирішуватися між сторонами договору відповідно до вимог чинного законодавства або у судовому порядку. Зокрема вказано про відмову в обслуговування шляхом розірвання договору та закриття рахунків з ініціативи банку у зв`язку із ненаданням відповідних документ для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей у відповідності до ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач на звернення банку не надала останньому письмових пояснень та документів, які б підтверджували походження грошових коштів, які вносились на картковий рахунок позивача через каси самообслуговування та такі фінансові операції після фінансового моніторингу із сторони банку викликали необхідність отримання відповідних доказів щодо походження коштів, а відтак банк правомірно відмовив у підтриманні ділових відносин з клієнтом, адже діяв у відповідності до вимог закону, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу. Окрім цього, суд звернув увагу, що закриття рахунку не перешкоджає позивачу звернутись до відділення банку для перерахування залишку коштів на інший рахунок. Позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів за статтею 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання також є необгрунтованими, оскільки є похідними від основної позовної вимоги, у якій відмовлено повністю.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06 грудня 2019 року № 361-IX (надалі Закон № 361-IX) визначено підстави для здійснення банком відмови від втримання ділових відносин з клієнтом та від проведення фінансових операцій.
Відповідно до п. п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 8 Закону № 361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний:
- забезпечувати згідно вимог, встановлених відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, належну організацію та проведення первинного фінансового моніторингу, що належним чином дозволить виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) незалежно від рівня ризику ділових відносин із клієнтом (проведення фінансових операцій без встановлення ділових відносин) та повідомляти про них спеціально уповноваженому органу (далі - СУО), а також запобігати використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій у протиправних цілях;
- проводити належну перевірку нових клієнтів та існуючих клієнтів;
- забезпечувати моніторинг фінансових операцій клієнта (у тому числі здійснюваних на користь клієнта) на предмет відповідності таких фінансових операцій наявної у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик, включаючи у разі потреби інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями.
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 1 Закону № 361-IX, одним із заходів належної перевірки є проведення на постійній основі моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявної у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, у разі потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями).
Отже, банк має право запросити інформацію про джерела походження коштів незалежно від суми операції та форми внесення коштів (готівкою або безготівковим переказом).
Відповідно до п. 67 п. 1 ст. 1 Закону №361-ІХ, порогові та підозрілі фінансові операції підлягають фінансовому моніторингу.
Фінансова операція незалежно від суми є підозрілою, якщо банк має підозри або підстави вважати її пов`язаною зі злочинною діяльністю, фінансуванням тероризму, поширенням зброї масового знищення (ст. 21 Закону №361-IX). При віднесенні фінансової операції до підозрілої банк керується індикаторами, встановленими НБУ у Додатку 20 Положення №65.
Відповідно до п.п. 2 п. 6 Положення №65, Банк зобов`язаний забезпечити належну організацію внутрішньобанківської системи запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - ПВК/ФТ) та проведення первинного фінансового моніторингу. Метою належної організації внутрішньобанківської системи ПВК/ФТ та проведення первинного фінансового моніторингу є можливість належним чином виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) та повідомляти про них СУО.
Положенням №65 передбачена необхідність здійснювати на постійній основі моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями), включаючи посилені заходи належної перевірки (далі - ПЗНП).
Відповідно до Додатку 6 до Положення №65, під час здійснення ПЗНП, банк обирає вид необхідного до вжиття заходу залежно від виявлених ризиків, притаманних діловим відносинам із клієнтом, що є пропорційним таким ризикам.
Такими заходами, можуть бути, зокрема, встановлення певних обмежень/лімітів на використання клієнтом послуги/продукту.
Одним індикатором підозрілої фінансової операції, встановленим п.п. 15 п. 68 розділу III Додатку 20 до Положення №65 є проведення (структурування) готівкової фінансової операції таким чином, щоб уникнути вимог, які пред`являються при здійсненні відповідних порогових фінансових операцій.
Згідно п.п.5.1. Розділу І ДКБО Клієнт зобов`язаний на першу вимогу Банку відвідати Банк, за місцем де була оформлена Заява на приєднання до Договору, та/або надати достовірні документи та/або відомості, необхідні з метою: здійснення Банком процедур належної перевірки Клієнта і моніторингу ділових відносин/фінансових операцій. Зокрема, надати документи і відомості, необхідні для з`ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану, джерел походження коштів, пов`язаних з фінансовими операціями, мети та підстави здійснення фінансових операцій, відповідності фінансових операцій Клієнта наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик - актуалізації інформації щодо Клієнта та інші документи/відомості, необхідні для виконання Банком функцій суб`єкту первинного фінансового моніторингу у відповідності до законодавства України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та/або інформацію і документи на виконання вимог FATCA.
Підпунктом 1.1.21. Розділу II ДКБО встановлено, що Банк має право призупинити здійснення операцій за картковим рахунком за допомогою картки, тобто зупинити (блокувати) дію картки, у разі ненадання клієнтом документів або нез`явлення у Банк, в тому числі згідно із п.5.1.1. Розділу II цього Договору.
Пунктом 6.3.15.4. Договору II ДКБО встановлено, що Банк має право заблокувати доступ до Системи «Інтернет-банкінг» у разі невиконання клієнтом обов`язку з надання документів та/або нез`явлення клієнта у відділення Банку у випадках, передбачених п.5.1.1. ділу І цього Договору.
Згідно п.4.2.7. Розділу І ДКБО Банк має право розірвати в односторонньому випадку договір з клієнтом у порядку та на умовах, визначених Договором, та самостійно закрити Картковий рахунок та/або інший рахунок, відкритий відповідно до цього Договору, при реалізації права Банку відмовитися від підтримання ділових відносин у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Статтею 15 Закону № 361-IX визначено підстави для здійснення банком відмови від підтримання ділових відносин з клієнтом та від проведення фінансових операцій.
Відповідно до ст. 15 Закону № 361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.
У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції, або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.
За підпунктом 4.2.12 Розділу І ДКБО банк має право відмовити у встановленні ділових відносин/ наданні послуг/ проведенні операцій у випадку ненадання/ неналежного надання клієнтом на запит банку документів/ відомостей необхідних для належної перевірки/ актуалізації інформації щодо клієнта, в тому числі з метою виконання банком функцій суб`єкта первинного фінансового моніторингу, протягом 7 календарних днів з дати направлення клієнту відповідного повідомлення банком.
Враховуючи те, що позивач на запит банку, відповідно до вимог Закону № 361-IX  не надала інформацію щодо підтвердження джерел походження коштів на суму 1 288 694,00 грн., дії банку по встановленню позивачу високого ризику та подальшої відмови від договору банківського рахунку і закриття рахунку відповідають вимогам діючого законодавства та є правомірними.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За текстом позовної заяви та апеляційної скарги позивачка вказала, що у місті Івано-Франківську звернулася з письмовою заявою до відділення банку ПУМБ, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , де прийняли її письмову заяву для повернення коштів.
Однак, доказів на підтвердження означеного не надала, не зазначила дату звернення до відділення, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу створює обґрунтований сумнів у  вчиненні таких дій позивачкою.
За результатами судового розгляду, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, що і стало підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог позивача та зауважив, що закриття рахунку не перешкоджає позивачу звернутись до відділення банку для перерахування залишку коштів.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова