Справа № 344/193/24 
Провадження № 22-ц/4808/934/24 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                     Василишин Л.В. , Максюти І.О.
секретаря                 Струтинської Д.В.
з участю                представника ОСОБА_1 адвоката Тарновського Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» адвоката Попова Віталія Гавриловича на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2024 року, постановлене в складі судді Кіндратишин Л.Р. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 29 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
У  січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» ( далі ТзОВ  «Ум Факторинг»)  звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивовано тим, що  13.12.2021 року між  ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №2686820 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а саме у розмірі 7600 грн. строком на 350 днів шляхом переказу на банківську картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,4 % від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день – стандартна процентна ставка. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Перерахування кредиту, відповідно до умов договору №13.12.2021 здійснювалось шляхом поповненням банківської картки № НОМЕР_1 компанією ТОВ «Універсальний платіжні рішенням». 26.10.2023  ТОВ «ЛІНЕУРА Україна»  передала право вимоги за договором N? 2686820 від 13.12.2021 року Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі Договором факторингу № 27072023. Станом на січень 2024 року ОСОБА_1 борг та нараховані відсотки не погасила за договором споживчого кредитування N? 2686820 від 13.12.2021, тому виникла заборгованість у розмірі 60 534 грн, яка складається: 7 600 грн - сума кредиту, 52 934 грн – заборгованість за відсотками (350 днів*1.99%*7600 грн). Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 60 534 грн та понесені судові витрати. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» 7 600 ( сім тисяч шістсот) гривень заборгованості за тілом кредиту за договором №2686820 від 13.12.2021, що укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА Україна» та 336 (триста тридцять шість ) гривень судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ТзОВ «Ум Факторинг» адвокат Попович В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. На думку апелянта, згідно договору факторингу вбачається відступлення усіх прав та обов`язків за кредитними договорами, у тому числі і за Договором N2686820 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 13.12.2021р. укладеному з ОСОБА_1 , що відповідає дійсному волевиявленню сторін. Суд першої інстанції надав помилкову оцінку Реєстру прав вимоги N. 1 від 26.07.2023, зазначивши що до ТОВ «УМ «Факторинт» від ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором No 2686820, боржником за яким є ОСОБА_1 на суму заборгованості по основному боргу - 7 600 грн., так як у реєстрі зазначено суму кредиту за договором як його ідентифікуюча ознака, а не сума яка відступається. Крім того, між сторонами Договору факторингу відсутні будь-які спори щодо обсягу переданих прав за кредитними договорами, і його умови є виконаними в повному обсязі. Первинний договір, №2686820 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у розмірі 7600 грн. строком на 350 днів шляхом переказу на банківську картку передбачає сплату відсотків, даний договір укладенно електронно з використанням підпису ОСОБА_1 
19 червня 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що згідно реєстру боржників, долучених до договору факторингу передбачено відступлення право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 7 600 грн, тобто тіло кредиту, при цьому заборгованості по відсотках переуступлено не було, тому їх стягнення є необгрнутованим.
У судовому засідання представник ОСОБА_1 адвокат Тарновський Г.М. заперечив доводи апеляційної скарги. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.
Представник ТзОВ «Ум Факторинг» адвокат Попович В.Г. повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засіданні не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи частково позов ТзОВ «Ум Факторинг», суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «УМ Факторинг» відповідно до договору факторингу № 27072023 від 26.07.2023 набуло прав кредитора ТОВ «Лінеура Україна» у зобов`язанні договором № 2686820 про надання споживчого кредиту, боржником за яким є ОСОБА_1 саме на суму 7 600 грн – заборгованості за основним боргом. Відтак, позов підлягає до задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом за договором в сумі – 7 600 грн, яка була відступлена. В іншій частині вимоги не підлягають до задоволення через безпідставність та недоведеність, оскільки жодних належних розрахунків заборгованості відсотків ОСОБА_1 перед первісним кредитором, які б перейшли до ТОВ « УМ Факторинг» суду не надано. Враховуючи й те, що на момент відступлення прав вимог строк дії кредитного договору минув, відтак відступлені вимоги мали б бути сформовані чітко, у випадку їхньої наявності з усіма складовими (тілом кредиту та окремо відсотками).
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 13.12.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №2686820 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а саме у розмірі 7 600 грн строком на 350 днів шляхом переказу на банківську картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,4 % від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день – стандартна процентна ставка. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «про електронну комерцію»( а.с.10-13). 
26.10.2023 ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» передала право вимоги за договором N? 2686820 від 13.12.2021 року Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» у порядку передачі прав        вимоги за існуючим        на дату передачі Договором факторингу № 27072023(а.с.6-7). 
Згідно поданого ТзОВ «УМ Факторинг» розрахунку за кредитним договором, у ОСОБА_1 виник борг та нараховані відсотки за договором споживчого кредитування N? 2686820 від 13.12.2021, тому виникла заборгованість у розмірі 60 534 грн, яка складається: 7 600 грн - сума кредиту, 52 934 грн – заборгованість за відсотками (350 днів*1.99%*7600 грн).
Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 26.07.2023 до ТОВ «УМ «Факторинг» від ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 2686820, боржником за яким є ОСОБА_1 на суму заборгованості по основному боргу - 7 600 грн.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідност.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно дост.514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії цивільного процесу.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Згідно з статтею 1080 ЦК Україн презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Враховуючи те, що за умовами договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих кредитних коштів за кредитним договором №2686820 13.12. 2021 року, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав, відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість на підставі вищезазначеного договору в сумі 7 600 підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «УМ Факторинг».
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про помилкову оцінку Реєстру прав вимоги N. 1 від 26.07.2023, зазначивши що до ТОВ «УМ «Факторинт» від ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором No 2686820, боржником за яким є ОСОБА_1 на суму заборгованості по основному боргу - 7 600 грн, так як у реєстрі зазначено суму кредиту за договором як його ідентифікуюча ознака, а не сума яка відступається, оскільки ТОВ "УМ Факторинг" не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ "УМ Факторинг" відповідно до договору факторингу перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором у розмірі 60 534 грн, яка складається: 7 600 грн - сума кредиту, 52 934 грн – заборгованість за відсотками (350 днів*1.99%*7600 грн) та суперечить вимогам п. 4.2 Договору факторингу від 26 липня 2023 року, відповідно до умов якого відступлення прав вимоги наводяться в Реєстрі прав вимоги з зазначенням сум в Національній валюті станом на дату підписання сторонами такого реєстру .
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати з сплати судового збору.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно п.2 ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей  цього Кодексу малозначними справами є  справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2 684грн.
Ціна позову в даній справі становить 60 534 грн, яка станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн* 250 = 671 000 грн).
Відтак, ця справа є незначної складності, ціна позову у справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому в касаційному порядку оскарженню не  підлягає, крім випадків,  передбачених п. 2  ч.3 ст.389 ЦПК України. 
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» адвоката Попова Віталія Гавриловича залишити без задоволення . Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.
Судді:                                                                        В.Д.Фединяк
                                                                               І.О.Максюта
                                                                               Л.В.Василишин