Справа № 133/923/22
Провадження № 22-ц/801/1582/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року	Справа № 133/923/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),
Суддів Сала Т. Б., Рибчинського В. П., 
розглянув у порядку письмового провадження справу № 133/923/22 за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.03.2023, ухвалене у складі судді Пєтухової Н. О. в приміщенні суду в м. Козятин, -

в с т а н о в и в :

3.05.2022 Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з нього на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019 у розмірі 28160,48 грн, що складається із неповернутої суми кредиту 20606,70 грн; прострочених відсотків 7072,96 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 480,82 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.09.2019 між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 26255011016439/980/Р про надання комплексних банківських послуг та додаток до заяви-договору. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит. 
У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за вказаним договором у відповідача виникла заборгованість станом на 16.02.2022, яка становить 28160,48 грн, що складається з неповернутої суми кредиту 20606,70 грн; прострочених відсотків 7072,96 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 480,82 грн.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.03.2023 позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Кредобанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що в рамках обслуговування по кредитній картці, позичальник в ліміт кредитування може брати кілька «траншів» щодо кожного з яких діє свій 50-денний строк кредитування, який і відбувся щодо траншу на суму 20606,70 грн, стосовно неповернення якого (разом з процентами) і виник спір по даній справі. Щодо нумерації різних траншів, за якими проходить кредитування за банківською платіжною карткою, то відповідно до пунктів 1.1.78, 7.2.16 Правил кожному окремому траншу присвячується номер, у даному випадку № 07051900/1, в рамках договору, через неповернення якого в строки обумовлені угодою і виник спір. 
У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
11.09.2019 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019 та додаток від 11.09.2019 до заяви-договору № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019, відповідно до якого відповідач отримав кредитний ліміт до 100000,00 грн. Згідно додатку, відповідач зобов`язався сплачувати позивачу 30,00 % річних. Реальна річна процентна ставка 35,63 % річних. Загальна вартість кредиту для клієнта за договором становить 130681,67 грн. /т. 1 а. с. 104-105/.
       На аркушах справи 6-102 тома першого знаходиться виписка по рахунку НОМЕР_1 за період з 19.11.2018 по 16.02.2022.
Відповідно до меморіального ордеру № 15351565 від 22.03.2021 АТ «Кредобанк» перерахував на рахунок ОСОБА_1 20606,70 грн. призначення платежу віднесення простроченого кредиту за договором № 7051900/1 від 19.11.2018 за призначенням /т. 1 а. с. 102, 103/.
Відповідно до досудової вимоги від 29.09.2021 № 30552/2021, відповідача повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 20606,7 грн за тілом кредиту, 4977,94 грн за відсотками, яку запропоновано сплатити протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. /т. 1 а. с. 110-113/. Доказів (рекомендованого повідомлення, довідки відділку поштового зв`язку) отримання досудової вимоги відповідачем суду не надано. 
Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № 7051900/1 від 19.11.2018, у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 16.02.2022 становить 28160,48 грн, з яких: неповернута сума кредиту 20606,70 грн; прострочені відсотки 7072,96 грн; нараховані відсотки станом на 16.02.2022 480,82 грн. /т. 1 а. с. 5/.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що із розрахунку заборгованості, який доданий в якості доказів до матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_1 порушено умови кредитного договору №О7051900/1 від 19.11.2018, тобто порушено умови договору, який не є предметом позову; такий розрахунок заборгованості не стосується даного спору, оскільки містить відомості щодо боргу за іншим кредитним договором, а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки не доводить наявність боргу саме за кредитним договором №26255011016439/980/Р від 11.09.2019 та свідчить про необґрунтованість позову.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Щодо укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено факт підписання між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 заяви-договору № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019, та додатку від 11.09.2019 до заяви-договору № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019, відповідно до якого відповідач отримав кредитний ліміт до 100000,00 грн.. 
Також позивачем надано суду докази на підтвердження перерахування АТ «Кредобанк» відповідачу 20606,70 грн /т. 1 а. с. 102, 103/.

Щодо розміру заборгованості. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів вважає безпідставними посилання суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2018 у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18) зазначено, що «належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019 у розмірі 28160,48 грн, що складається із неповернутої суми кредиту 20606,70 грн; прострочених відсотків 7072,96 грн та заборгованості за нарахованими відсотками 480,82 грн. 
Суд першої інстанції відхиляючи наданий позивачем розрахунок не навів власного розрахунку заборгованості, враховуючи те, що позивачем надано докази на підтвердження отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі (20606,70 грн), а також погоджений між сторонами розмір відсотків по заборгованості (реальна річна процентна ставка 35,63 % річних (пункт 1.4.2 додатку).
Суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги АТ «Кредобанк» про те, що в рамках обслуговування по кредитній картці, позичальник в ліміт кредитування може брати кілька «траншів» щодо кожного з яких діє свій 50-денний строк кредитування, який і відбувся щодо траншу на суму 20606,70 грн, стосовно неповернення якого (разом з процентами) і виник спір по даній справі. Щодо нумерації різних траншів, за якими проходить кредитування за банківською платіжною карткою, то відповідно до пунктів 1.1.78, 7.2.16 Правил кожному окремому траншу присвячується номер, у даному випадку № 07051900/1, в рамках договору, через неповернення якого в строки обумовлені угодою і виник спір. 
Розбіжності в номері договору зазначеному в позовній заяві та в номері траншу, в рамках договору, розрахунку заборгованості не є тією обставиною, що дає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки факт отримання кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером та випискою по рахунку.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог позивачем.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Підсумовуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Щодо розподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 142 ЦПК України). 
Відповідно до підпункту б, в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, серед-іншого, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Здійснюючи новий розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2481 грн /т. 1 а. с. 4/, за подання апеляційної скарги в розмірі 3721 грн /т. 1 а. с. 185//, всього 6202 грн.
У стягненні витрат з відповідача на користь позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 2816,04 грн суд апеляційної інстанції відмовляє з тих підстав, що позивачем не надано доказів на підтвердження погодженого між стронами розміру таких витрат.
Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19 зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Позивачем надано суду витяг з договору про надання правової допомоги від 11.02.2019, укладеного між АО «Бізнес і право» і АТ «Кредобанк», в якому відсутні умови щодо оплати АТ «Кредобанк» послуг АО «Бізнес і право», виду таких послуг та погодження між сторонами їх розміру /т. 1 а. с. 121/. Суду не надано акту виконаних робіт, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, тощо. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). 
Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду (постанова ВС від 23.12.2021 у справі № 755/7943/20-ц).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.03.2023 у даній справі скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 26255011016439/980/Р від 11.09.2019 у розмірі 28160 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят) гривень 48 копійок, що складається із неповернутої суми кредиту 20606 (двадцять тисяч шістсот шість) гривень 70 копійок, прострочених відсотків 7072 (сім тисяч сімдесят дві) гривні 96 копійок та заборгованості за нарахованими відсотками 480 (чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» судовий збір в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня за подання позовної заяви, за подання апеляційної скарги в розмірі 3721 (три тисячі сімсот двадцять одна) гривня, всього 6202 гривні.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                  Л. О. Голота

Судді:                                                                 Т. Б. Сало 

В. П. Рибчинський