КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10764/2024
Справа № 953/10674/23
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
07 серпня 2024 року                                                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О. в м. Київ 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», третя особа Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяна Леонідівна про захист прав споживачів, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. № 2875 від 15 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 55227,41 грн., покласти на відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 грн.
Позов мотивував тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. вчинено виконавчий напис № 2875 від 15 жовтня 2020 року про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 55227,41 грн. Приватний нотаріус мотивував виконавчий напис тим, що ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором № 200209875 від 15 липня 2019 року, укладеним з АТ «Банк Форвард», стягнення заборгованості проводиться за період з 16 червня 2020 року по 16 липня 2020 року.
Вважав, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки є протиправним, винесеним з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки на сьогоднішній день редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Оскаржений виконавчий напис вчинено нотаріусом 15 жовтня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, яким визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин».
Кредитний договір, який було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. № 2875 від 15 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 55227,41 грн., стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5500 грн., стягнуто з АТ  «Банк Форвард» в дохід держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
                                                                        
Відповідач АТ «Банк Форвард», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повідомляв обставини вчинення виконавчого напису, наводив зміст ст. 5, 12, 81, 76, 13, 78, 77, 81, 89, 10 ЦПК України, ст. 39, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», положення глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, ст. 15, 16, 18, 626, 627, 634, 1050 ЦК України, вказував, що нотаріусом за заявою АТ «Банк Форвард» було вчинено виконавчий напис, при вчиненні якого нотаріусом відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 перевірено подачу АТ «Банк Форвард» повного пакету документів, при цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення нотаріальних дій, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення виконавчих дій. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. 
При цьому позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовував свої вимоги нібито не дотриманням принципу безспірності, при цьому позивач не надає відповідних доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема контррозрахунку заборгованості. За виконавчим написом нотаріусом з позивача було стягнуто розмір заборгованості за договором, такий розрахунок заборгованості складено у відповідності до умов кредитного договору, підтверджений випискою з рахунку позивача із зазначеннями суми заборгованості, строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, яку було надано приватному нотаріусу. Оскільки кредитна заборгованість позивача перед АТ «Банк Форвард» не погашена, тому і була стягнута за виконавчим написом нотаріуса. Відтак, позовні вимоги є повністю безпідставними і не підлягають задоволенню.
Вважав необґрунтованими посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року як на підставу неможливості вчинення виконавчого напису нотаріуса. Судове рішення, яким скасовано постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчинення виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, залишена без змін ухвалою апеляційного та постановою касаційного судів, не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.
Наголошував, що банк надав нотаріусу не лише розрахунок заборгованості за кредитним договором, а й виписки по рахунку, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що доводило безспірність вимог банку. Тобто банк на момент звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису надав всі передбачені законом документи (оригінал кредитного договору, розрахунок заборгованості, виписки по особовим рахункам, вимогу про усунення порушень). 
Звертав увагу, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право, виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які вичерпно викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 1999 року № 1172, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат», ЦК України та іншим законодавством. 
Посилався на правові висновки Верховного Суду України в постановах від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, від 05 липня 2017 року в справі № 6-687цс17.
Вказував, що зазначаючи про спірність заборгованості, позивач, разом із тим, не надав жодних розрахунків або переконливих доказів на підтвердження того, що на час вчинення виконавчого напису його заборгованість за кредитним договором була відсутня або була у іншому розмірі, ніж зазначено у виконавчому написі.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вказував, що ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно якої при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги, задоволенню судом підлягають вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими та необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Наводив зміст ст. 137, 12, 76, 263 ЦПК України, зауважував, що дана категорія справ не є складною, типовою, яка не потребує виключних знань, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а тому розміри витрат на правову допомогу значно завищені, не об`єктивні та не співмірні зі складністю справи.
Звертав увагу, що оформлених у встановленому законом порядку документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката на підтвердження факту отримання коштів від клієнта на оплату гонорару стороною позивача надано не було, акт про оплату послуг не може бути належним, допустимим та достовірним доказом факту оплати гонорару адвоката.
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року в справі № 748/41/20, у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, в постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 199/3939/18-ц, від 09 червня 2020 року в справі № 466/9758/16-ц, від 23 червня 2022 року в справі № 607/4341/20.
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС, а представник позивача - шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну пошту, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не направили.
Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (далі - ЄСІТС) особам, які зареєстрували «Електронний кабінет», суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до «Електронного кабінету» таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при вчиненні виконавчого напису від 15 жовтня 2020 року № 2875 приватним нотаріусом не були дотримані умови вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів згідно переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що 15 липня 2019 року ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард» в письмовій формі уклали кредитний договір № 200209875, за умовами якого сума кредиту становить 56235 грн., строк кредиту з 15 липня 2019 року по 15 лютого 2023 року (а. с. 36 - 37).
15 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. вчинено виконавчий напис № 2875, згідно якого приватний нотаріус на підставі ст. 87 -  91 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, запропоновано звернути стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором № 200209875 від 15 липня 2019 року, укладеного ним з ПАТ «Банк Форвард», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16 червня 2020 року по 16 липня 2020 року, сума повної заборгованості складає 54377,41 грн., в тому числі заборгованість за сумою кредиту 44106,85 грн., за процентами 10095,56 грн., плата за пропуск мінімальних платежів 175 грн. (а. с. 38).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. від 11 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 на примусове виконання виконавчого напису № 2875, виданого 15 жовтня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Котюк І.В. про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , на користь АТ «Банк Форвард», заборгованості в розмірі 55227,41 грн. (а. с. 34).
Згідно інформації про виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, станом на дату пред`явлення позову виконавче провадження відкрите, виконавчі дії тривають (а. с. 52 - 53).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією (п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).
Правовому регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, наданими стягувачем документами згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого.
 
Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. 
 
Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису.
 
З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
 
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» в такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
 
Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документів, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.
 
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), та належним чином враховані судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
 
Підставою даного позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, є вчинення виконавчого напису на підставі положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, які було визнано судовим рішенням незаконними і нечинними.
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.
Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.
Встановлені судом першої інстанції обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено нотаріусом 15 жовтня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.
 
Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) ? «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».
 
Матеріалами справи підтверджується, що укладений між банком та позивачем кредитний договір № 200209875 від 15 липня 2019 року, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
 
Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. 15 жовтня 2020 року № 2875 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про недотримання приватним нотаріусом умов вчинення виконавчого напису, що є передбаченою законом підставою для задоволення позову.
 
Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що зазначаючи про спірність заборгованості, позивач, разом із тим, не надав жодних розрахунків або переконливих доказів на підтвердження того, що на час вчинення виконавчого напису його заборгованість за кредитним договором була відсутня або була у іншому розмірі, ніж зазначено у виконавчому написі, а також доводи про те, що банк надав нотаріусу не лише розрахунок заборгованості за кредитним договором, а й виписки по рахунку, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що доводило безспірність вимог банку, з огляду на те, що ОСОБА_1 така підстава позову, як відсутність факту безспірності заборгованості, в межах даного позову не заявлялася. 
 
Не можна погодитись з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що судове рішення, яким скасовано постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчинення виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, і постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14 не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.
 
Апеляційний суд зауважує, що судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 299/5183/21 (провадження № 61-10197св23), від 19 червня 2024 року № 712/11552/23 (провадження № 61-3773св24) та інших.
 
За таких умов приватний нотаріус не мав правових підстав для вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, не посвідченого нотаріально, відтак доводи апеляційної скарги, що банком було надано повний пакет документів для вчинення нотаріального напису, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.
 
Доводи апеляційної скарги про наявність непогашеної кредитної заборгованості не є самі по собі підставою для відмови в позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що виконавчий напис нотаріуса є лише одним з правових інструментів захисту прав позикодавця, відтак у випадку визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позикодавець не позбавлений можливості скористатися іншими способами захисту прав, передбаченими чинним законодавством, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що оскільки кредитна заборгованість позивача перед АТ «Банк Форвард» не погашена, тому і була стягнута за виконавчим написом нотаріуса.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Крім того, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 грн.
 
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
До позовної заяви надано копію договору № б/н/23 від 11 жовтня 2023 року про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладеного 11 жовтня 2023 року адвокатським бюро «Калінін і Партнери» в особі керуючого Калініна С.К. з ОСОБА_1 за умовами якого предметом даного договору є надання бюро всіма законними методами та способами правової допомоги клієнту за рішенням суду визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 2875 від 15 жовтня 2020 року. Згідно п. 3.2 договору за правничу (правову) допомогу, передбачену в п. 1.1, 1.2 договору клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду), розмір якого, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору, з урахуванням Рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), затверджених рішенням засновника АБ «Калінін і партнери» № 3 від 17 липня 2018 року (а. с. 27 - 29). Копія зазначених Рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди) знаходиться на а. с. 39.
Згідно додатку № 1 до договору № б/н/23 від 11 жовтня 2023 року, за надання професійної правничої (правової) допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 договору, клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) в розмірі 5500 грн. у строк до набрання судовим рішенням законної сили, клієнт сплачує гонорар (винагороду) на поточний рахунок бюро, що визначений в цьому договорі (а. с. 30).
Додатком № 2 до договору № б/н/23 від 11 жовтня 2023 року є акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27 жовтня 2023 року, згідно якого, бюро надало, а клієнт ОСОБА_1 прийняв (отримав) юридичні послуги (професійну правничу допомогу) у формі: 1) усна з вивченням документів консультація клієнта щодо захисту його прав - 1 година, 500 грн., 2) складання, оформлення (друк) адвокатського запиту приватному виконавцю - 1 година, 500 грн., 3) вивчення та аналіз сканкопій матеріалів виконавчого провадження № 64539080 від 17 лютого 2021 року - 1 година 30 хвилин, 500 грн., 4) складання, оформлення, подання до Київського районного суду м. Харкова позовної заяви в інтересах клієнта до АТ «Банк Форвард», третя особа приватний виконавець про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - 6 годин, 3000 грн., 5) складання, оформлення, подання до Київського районного суду м. Харкова заяви про забезпечення позову - 2 години, 1000 грн. (а. с. 41).
Згідно платіжної інструкції № 177873599 від 12 жовтня 2023 року, на рахунок АБ «Калінін і партнери» здійснено переказ 5500 грн. з призначенням б/н/23 від 11 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 (а. с. 40).
 
На підставі наданих позивачем доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про співмірність зазначеної суми 5500 грн. наданим послугам, та про необхідність її стягнення з відповідача на користь позивача.
 
Доводи апеляційної скарги, що оформлених у встановленому законом порядку документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката на підтвердження факту отримання коштів від клієнта на оплату гонорару стороною позивача надано не було, тоді як акт про оплату послуг не може бути належним, допустимим та достовірним доказом, апеляційний суд відхиляє як безпідставні, з огляду на наявність в матеріалах справи копії платіжної інструкції № 177873599 від 12 жовтня 2023 року в сумі 5500 грн. на користь АБ «Калінін і партнери».
 
Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.
 
Відповідачем в апеляційній скарзі викладено власну суб`єктивну оцінку щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу, однак не доведено в частині вищевказаних послуг, що розмір адвокатських витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
 
Апеляційний суд також не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на професійну правову (правничу) допомогу в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, оскільки відповідач не звертався ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду з відповідним клопотанням.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 375, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.