КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/4040/22                                                                                        Головуючий у І інстанціїГоловчак М.М.
Провадження №22-ц/824/4245/2024                                                         Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,   
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києвавід 01 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання в спільному шлюбі та визнання права спільної сумісноївласності на частину квартири,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2022 року позивачка  ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної часткової власності на частину квартири.
В обґрунтування позову зазначала, що з лютого 2000 року до 30 січня 2022 року, вона проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з покійним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільні доходи, витрати, здійснювали спільно утримання квартири та оплату комунальних послуг, купляли побутові речі.
Під час спільного проживання за спільні кошти придбали квартиру, яка розташована за адресою:          АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на викладені обставини, просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживанняоднією сім`єю без реєстрації шлюбу     ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лютого 2000 року до 30 січня 2022 року, визнати право спільної сумісної власності на частину квартири, яка розміщена за адресою:           АДРЕСА_1 , загальною площею 58,90 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею: 33,10 кв.м, за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та стягнутисудовий збір з відповідача у повному обсязі на користь позивача.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 30 січня 2022 року включно. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,90 кв.м., що складається з двох кімнат, житловою площею: 33,10 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,90 кв.м., що складається з двох кімнат, житловою площею: 33,10 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7941 грн 80 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .
В доводах апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що з липня 1971 року по 09 лютого 2001 року ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відбитком печатки про місце реєстрації у паспорті громадянина України. Разом із ним в одній квартирі проживали: ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_1 (брат), ОСОБА_5 (невістка), ОСОБА_6 (племінниця).
ОСОБА_2 за вищевказаною адресою не проживала, спільного господарства не мала і не вела, і взагалі, співмешканці її жодного разу не бачили і про неї не чули.
У квітні 2000 року Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації видано свідоцтво про право власності на житло, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказана квартира в рівних долях на праві власності належить: ОСОБА_4 , частина ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , частина ОСОБА_6 .
В подальшому ОСОБА_3 вирішив поліпшити свої житлові умови, у зв`язку із чим 09 лютого 2001 року уклав договір міни квартири, відповідно до умов якого поміняв належну йому частину квартири АДРЕСА_3 на належну на праві власності ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 .
У вказану квартиру ОСОБА_3 переїхав жити сам і проживав там один до вересня 2005 року. Позивачка ОСОБА_2 у вказану квартиру не в'їжджала  і не проживала із ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
В подальшому, ОСОБА_3 став спадкоємцем після смерті своєї тітки ОСОБА_7 , отримавши від неї у спадщину 1\5 частку квартири АДРЕСА_5 , яка в подальшому була продана спільно із іншими співвласниками.
Крім того, після смерті своєї тітки ОСОБА_7 .ОСОБА_3 отримав у спадщину 1/5 частку грошових вкладів з відповідними відсотками і компенсаціями, в загальному розмірі 25 000 доларів США.
23.09.2005 року ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_6 за 246 440,00 грн.
Таким чином, отримавши кошти від продажу належного йому нерухомого майна, спадщину у вигляді грошових вкладів з відсотками та компенсаціями, 23.09.2005 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_7 . 
Апелянт вважає, що позивачем не доведено факт наявності у неї певних коштів, а тим паче спільних із ОСОБА_3 грошових коштів на придбання спірної квартири.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що жоден з викликаних свідків не зміг підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 , оскільки ніхто жодного разу не перебував за вищевказаною адресою, ніхто не зміг навіть пояснити де знаходиться квартира, на якому поверсі, який під`їзд, яке крило.
Вважає, що спільні фото не можуть підтверджувати факт спільного проживання та ведення спільного господарства, спільний бюджет.
Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя статті 360 ЦПК України).
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Спаський А.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Позивач ОСОБА_2 , та її представник - адвокат Колесніченко І.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи про безпідставність її доводів, вважають рішення суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.
23 вересня 2005 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31 січня 2022 року серії НОМЕР_2 .
Відповідно до договору замовлення №15.5640 К від 31 січня 2022 року вбачається, що організацію та проведення поховання ОСОБА_3 здійснювала позивачка ОСОБА_2 .
Дослідивши подані сторонами докази по справі, заслухавши пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , суд першої інтстанції вважав встановленим той факт, що позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет, доходи, витрати, вели спільне господарство, здійснювали спільно витрати на утримання квартири, купляли речі побуту, сплачували разом комунальні послуги. У зв`язку із зазначеним та враховуючи, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_3 за час спільного проживання з ОСОБА_2 , суд першої інстанції, посилаючись на не доведення відповідачем обставини придбання  ОСОБА_3 спірного нерухомого майна за особисті кошти, на положення статей 60, 74 Сімейного кодексу України, вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання квартири АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1\2 частину квартири.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками, оскільки вони зроблені без належної перевірки обставин, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, без надання належної оцінки зібраним по справі доказам, як кожному окремо та і у їх сукупності, з порушенням норм матеріального права.
Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставістатті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 та інших, зокрема і в постанові від 17 січня 2024 року у справі №759/14906/18.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі№ 199/3941/20.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правового висновку про те, що для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 з лютого 2000 року по 30 січня 2022 року. Поряд із цим, встановлення такого факту пов'язане із вимогами позивача майнового характеру, а саме визнання нерухомого майна спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спірного майна.
Як було встановлено судом першої інстанції, спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_7 була придбана ОСОБА_3 23 вересня 2005 року.
Таким чином, до предмету доказування у даній справі належить встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, тобто: факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю станом на вересень 2005 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував, визначивши періодом спільного проживання з 01 січня 2004 року по 30 січня 2022 року, та залишивши поза увагою, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у вказаний період, матеріали справи не містять. Разом з цим показання свідків, більшість з яких є родичами або друзями позивача, про проживання сторін однією сім`єю, а також спільні фотографії, на яких суд першої інстанції фактично ґрунтував свої висновки, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї, в розумінні статті 3 СК України, саме станом на час придбання ОСОБА_3 спірного нерухомого майна.
Та обставина, що позивачка уклала відповідний договір та оплатила організацію та проведення поховання померлого ОСОБА_3 , не є належним доказом, який підтверджує наявність відносин, притаманних подружжю, в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Надані позивачем квитанції та товарні чеки на придбання майна також не можна вважати належними доказами у даній справі, оскільки вони не містять даних про замовника/покупця, цільове призначення товару, а також не відносяться до спірного періоду часу, оскільки датовані 2007, 2008, 2010, 2015, 2016, 2021 роками.
Надані позивачем квитанції на оплачу комунальних послуг також не можуть бути взяті до уваги, оскільки зі змісту вказаних документів вбачається, що особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3 , кількість осіб, що проживає  - 1, платником згідно квитанцій також є ОСОБА_3 , період оплати послуг за вказаним квитанціями охоплює 2019-2021 роки.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , рідний брат померлого ОСОБА_3 , разом із відзивом на позовну заяву подав суду докази, які на його думку спростовують факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'ю без реєстрації шлюбу на час придбання спірного нерухомого майна, а також підтверджують придбання спірної квартири ОСОБА_3 за його особисті кошти, набуті ним від продажу належного йому на праві власності іншого нерухомого майна та отриманих в порядку спадкування.
Відхиляючи доводи відповідача ОСОБА_1 , наведені у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції зазначив про те, що судом не встановлено та належними доказами не підтверджено, що ОСОБА_3 придбав спірне майно - квартиру АДРЕСА_7 за особисті кошти.
Поряд із цим, суд першої інстанції не надав оцінки поданим відповідачем доказам та не навів мотивування причин їх відхилення.
Так, відповідачем до суду подано копію Ордеру №165845 серії Г від 28.07.1971 року, виданого ОСОБА_4 на сім'ю з чотирьох осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_14 - дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_1 - син) на заняття трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . (том І а.с. 191)
З поданого відповідачем свідоцтва про право власності на житло від 19.04.2000 року, виданого відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької районної державної адміністрації м. Києва, вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в рівних долях. (том І а.с. 192)
Як вбачається з наданого позивачем Договору міни від 09.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучком В.П., зареєстрованим в реєстрі за № 420, ОСОБА_3 поміняв належну йому на праві власності частку квартири АДРЕСА_3 на належну на праві власності ОСОБА_5 квартиру   АДРЕСА_4 . (а.с. 193 том І)
Згідно копії заповіту від 19.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сікорським А.А., зареєстрований в реєстрі за № 1479, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно, в тому числі належну їй квартиру АДРЕСА_5 , а також кооперативний гараж Блок № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Березняки-1» ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках. (том І а.с. 195)
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла, у зв`язку із чим спадкоємці за заповітом, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, по 1/5 частині грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в філії Дніпровського відділення о/банку на відповідних рахунках, які належали померлій. 
ІНФОРМАЦІЯ_5 спадкоємці ОСОБА_7 , в тому числі ОСОБА_3 , продали отриману ними у спадщину квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Німченко О.Є., зареєстрованим в реєстрі за №3512. Відповідно до п. 2.1 продаж квартири вчинено за 12 900 гривень 00 коп. (том І а.с. 223)
З матеріалів справи також вбачається, що 23 вересня 2005 року ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності квартиру  АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 246 440 гр. (том І а.с. 221)
В той же день, 23 вересня 2005 року, ОСОБА_3 придбав спірну квартиру.
Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності, в контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить із наступного.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Так, у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи відповідача про те, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_3 за рахунок коштів, отриманих ним від продажу належного йому на праві приватної власності нерухомого майна та отриманих у спадщину грошових коштів, переважають над доводами позивача про придбання спірної квартири за спільні з ОСОБА_2 кошти в період спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Як уже зазначалось вище, належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрацію шлюбу в період придбання спірної квартири позивачкою не надано та матеріали справи не містять.
Крім того, позивачем також не надано доказів, підтверджуючих її фінансову спроможність взяти участь у придбанні спірної квартири, внесення нею грошових коштів та взагалі, наявність будь-яких доходів станом на час придбання спірного нерухомого майна.
Так, доводи позивачки про отримання нею доходу від надання в оренду належної їй на праві власності квартири, не можуть бути взяті до уваги як доказ у даній справі, оскільки єдиний договір оренди житлового приміщення, копія якого наявна в матеріалах справи, укладений ОСОБА_2 05.12.2012 року, тобто через 7 років після набуття ОСОБА_3 у власність спірного майна.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачка не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження ведення сторонами спільного бюджету, господарства та побуту в період придбання спірного нерухомого майна, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності, оскільки позивачкою не доведено, що між нею та ОСОБА_3 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірна квартира була придбана за спільні кошти.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, в силу ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині доведення факту проживання сторін однією сім`єю, колегія суддів вважає, що у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку квартири, так як вимоги про визнання майна спільною власністю та визнання за позивачкою права власності на спірне майно, згідно обґрунтувань, які викладено у позовній заяві, є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, в задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено.
Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
З огляду на вказане, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України апеляційний суд доходить висновку про стягнення з позивачки на користь відповідача сплаченого останнім судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 11 912 гривень 71 коп
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  - задовольнити.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання в спільному шлюбі та визнання права спільної сумісної власності на частину квартири - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_9 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) понесені останнім витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 11912 (одинадцять тисяч дев`ятсот дванадцять) гривень 71 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 10 липня 2024 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                         Таргоній Д.О.
 
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
Слюсар Т.А.