ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 201/2668/19
провадження № 61-16198св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради, Департамент освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дніпропетровська обласна рада,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 5 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Антонюка О. А., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради (далі - 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва»), Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпропетровська обласна рада, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказувала, що 1 листопада 2014 року на підставі 
наказу № 86-к ОСОБА_1 прийнята на роботу до КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» на посаду швейцара за умовами контракту; наказом відповідача від 23 вересня 2015 року № 84/2-к переведена на посаду провідного фахівця.
16 березня 2018 року депутати 12-ї сесії 7-го скликання Дніпропетровської обласної ради розглянули питання діяльності окремих обласних комунальних підприємств та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та прийняли 
рішення № 330-12/VIІ, яким, зокрема, вирішено питання про реорганізацію 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» шляхом приєднання його до Комунального підприємства (далі - КП) «Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти «Освіторум» Дніпропетровської обласної ради» (пункт 6 вказаного рішення). 
31 серпня 2018 року позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із зміною істотних умов праці (пункт 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою звільнення слугував наказ голови комісії з реорганізації КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» від 31 серпня 2018 року № 130-к про звільнення співробітників КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва». 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 
2019 року у справі № 804/2330/18 визнано протиправним та скасовано 
пункт 6 рішення Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 
2018 року № 330/-12/VI. Тобто на час пред`явлення позову реорганізація 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» визнана протиправною та скасована, а отже, всі накази, які були видані комісією з реорганізації КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» у зв`язку з проведенням процедури реорганізації підприємства, є протиправними.
Оскільки після звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із зміною істотних умов праці скасовано рішення Дніпропетровської обласної ради про реорганізацію 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва», позивач вважала своє звільнення незаконним і таким, що відбулося без додержання норм КЗпП України.
Звільнення позивача шляхом проведення незаконної реорганізації 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 30 000 грн.
За таких обставин просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду і судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 5 листопада 
2019 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» від 31 серпня 2018 року № 130-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного фахівця КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва».
Стягнено з Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 1 вересня 2018 року, і до дня винесення рішення суду в сумі 121 779,21 грн та 3 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу (за один місяць). Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що після звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із зміною істотних умов праці скасовано рішення Дніпропетровської обласної ради про реорганізацію КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва», що усунуло причину звільнення працівників, тому звільнення позивача є незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з додержанням норм КЗпП України.
Також суд першої інстанції вважав доведеними обставини завдання моральної шкоди позивачу її незаконним звільненням, визначивши моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню, у розмірі 3 000 грн.
Справа переглядалась в апеляційному порядку неодноразово.
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 2 вересня 
2021 року апеляційну скаргу Департамента освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації залишено без задоволення, а рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 5 листопада 2019 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив про ненадання відповідачем доказів попередження    ОСОБА_1 за два місяці про наступне вивільнення та відмови останньої від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, тому погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2021 року Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 5 листопада 
2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації не є належним відповідачем у вказаній справі, в якій виник трудовий спір між роботодавцем (КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва») та працівником ОСОБА_1 .
Вказує, що КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» є юридичною особою та належним відповідачем за пред`явленими ОСОБА_1 у цій справі позовними вимогами.
Заявник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 7 червня 2021 року 
у справі № 126/2563/18 (провадження № 61-8829св20), про те, що юридична особа може бути стороною (відповідачем) у справі, оскільки прийняття та звільнення позивача здійснювалося на підставі відповідних розпорядчих документів (наказів), виданих уповноваженою особою (керівником) відповідача.
 
Позиція інших учасників справи
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 9 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Підставою для відкриття касаційного провадження були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
від 7 червня 2021 року у справі № 126/2563/18 (провадження № 61-8829св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 6 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 1 листопада 2014 року наказом № 86-к ОСОБА_1 прийнята на роботу до КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» на посаду швейцара за умовами контракту. На підставі наказу від 23 вересня 2015 року № 84/2-к позивач переведена на посаду провідного фахівця. 
Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 
2018 року № 330-12/VIІ реорганізовано КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» шляхом приєднання до КП «Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти «Освіторум» Дніпропетровської обласної ради» (пункт 6 вказаного рішення).
Наказом голови комісії з реорганізації КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» від 31 серпня 2018 року № 130-к позивач звільнена із займаної посади у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 
2019 року у справі № 804/2330/18 визнано протиправним та скасовано 
пункт 6 рішення Дніпропетровської обласної ради від 16 березня 2018 року № 330/-12/VI.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
За загальним правилом сторонами трудових правовідносин є працівник та роботодавець. Працівник - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, котра використовує найману працю. Роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.
Трудові правовідносини визначають як суспільні відносини, врегульовані нормами трудового права, що складають між працівником і роботодавцем (підприємством, установою, організацією, а також фізичною особою), в силу якого одна сторона (працівник) зобов`язана виконувати роботу за певною спеціальністю, кваліфікацією або посади, підпорядковуватися внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені законодавством, колективним договором та угодою сторін. Трудові права та обов`язки не можуть існувати за межами трудового правовідношення.
Отже трудовий спір за загальним правилом виникає (існує) між сторонами трудових правовідносин, а саме: між працівником та роботодавцем.
Позивачем і відповідачем у цивільній справі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦК України юридичною особою є організація, створена
і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.
Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.
У трудових спорах, які стосуються поновлення на роботі та звільнення, сторонами спору є працівник та роботодавець.
Для оцінки того, чи до належного відповідача позивачем пред`явлено вимогу про вирішення трудового спору про поновлення чи про звільнення, потрібно встановити особу роботодавця, тобто ту юридичну чи фізичну особу-підприємця, з ким у позивача (працівника) виникли трудові відносини, оскільки саме роботодавець є належним відповідачем у справах про поновлення на роботі чи звільнення.
Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 заявила чотири вимоги:
- визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» від 31 серпня 2018 року № 130-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного фахівця КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» у зв`язку із зміною істотних умов праці;
- поновити її на посаді провідного фахівця КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва»;
- стягнути з Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути з Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Отже, перша та друга вимоги звернуті до КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва», який прийняв оскаржувані розпорядження, а дві інші вимоги - до Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації.
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 733/1093/21 (провадження № 61-5550св22) вказано, що «при зверненні з позовом працівник просила, зокрема, стягнути з Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2021 року 
до дня поновлення на роботі; при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначив, що фінансове забезпечення Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради, в тому числі виплату заробітної плати, покладено на відділ освіти Ічнянської міської ради, який не було залучено до участі у справі співвідповідачем; апеляційний суд не врахував, що позивач перебувала у трудових відносинах із Більмачівською гімназією Ічнянської міської ради і саме на Більмачівську гімназію Ічнянської міської ради як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату; за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відділ освіти Ічнянської міської ради».
Аналогічний висновок щодо належного суб`єктного складу сторін у справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладено 
у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 672/1292/21 (провадження № 61-3862св22) та від 1 березня 2023 року 
у справі № 607/20853/21 (провадження № 61-7454св22).
Разом з тим, вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 пов`язувала з незаконним виданням головою комісії з реорганізації 
КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» наказу від 31 серпня 2018 року № 130-к про її звільнення. 
Позов в частині відшкодування моральної шкоди пред`явлено ОСОБА_1 на підставі статті 237-1 КЗпП України, зміст якої свідчить, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду, завдану працівнику, в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя законодавець покладає саме на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду щодо належності відповідача у справах про відшкодування моральної шкоди на підставі 
статті 237-1 КЗпП України, викладеними у постанові від 26 серпня 2020 року 
у справі № 509/399/17 (провадження № 61-2365св19).
У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку із позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. 
постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року 
у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) (пункт 49), 
від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц 
(провадження № 14-511цс18) (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року 
у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) (пункти 37, 54), 
від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц (провадження № 14-626цс18) (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц 
(провадження № 14-61цс19) (пункт 31) та від 27 березня 2019 року 
у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) (пункт 63)).
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача й відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не врахували, що належним відповідачем за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 
є КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва»; вказані позовні вимоги до комунального закладу позивач не пред`явила; пред`явлення позову у цій частині до неналежного відповідача (Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації) є самостійною підставою для відмови у позові. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою
статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновок, викладений після подання касаційної скарги у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22), від 23 листопада 
2022 року у справі № 733/1093/21 (провадження № 61-5550св22), від 22 лютого 2023 року у справі № 672/1292/21 (провадження № 61-3862св22) та від 1 березня 2023 року у справі № 607/20853/21 (провадження № 61-7454св22), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 5 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди і ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача.
Щодо меж касаційного перегляду оскаржуваної постанови апеляційного суду
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, оскаржуваним рішенням суду першої інстанцій задоволено частково позов  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації оскаржив його в апеляційному порядку; після апеляційного перегляду даної справи вказаний департамент подав касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду. КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» не реалізував своє право на подання апеляційної та касаційної скарг. Така процесуальна поведінка КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» свідчить про його повну згоду з оскаржуваними судовими рішеннями у частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до цього закладу.
Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що Департамент освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації не навів переконливих доводів того, яким чином оскаржувані судові рішення про задоволення позову в частині вимог, пред`явлених до КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва», порушують його права та інтереси, за умови, що вказаний комунальний заклад не оскаржив рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в касаційному порядку.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 
до КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі касаційним судом не переглядається.
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 5 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  В. В. Пророк В. В. Сердюк