УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 132/1422/21
провадження № 51- 7194ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2024 року,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2024 року задоволено клопотання прокурора - ОСОБА_4 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. 
У касаційній скарзі обвинувачений порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду, якою йому продовжено строк тримання під вартою, в касаційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги та наявну копію оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до положень п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Водночас, судові рішення, які можуть бути предметом касаційного перегляду визначені у частинах 1 та 2 ст. 424 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
Так, у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК.
Тобто, зазначені норми гарантують право на касаційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом, а право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним та підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету - ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).
Зі змісту касаційної скарги та копії оскаржуваного судового рішення вбачається, що ОСОБА_4 ставить питання про перегляд ухвали апеляційного суду про продовження строку його тримання під вартою, обраний за постановою Касаційного кримінального суду від 06 червня 2024 року, якою скасовано вирок Вінницького апеляційного суду від 21 вересня 2023 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 392 КПК визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення вказаної норми щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
На виконання вказаного рішення Конституційного Суду України законодавець прийняв зміни до ч. 5 ст. 331 КПК, відповідно до яких ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. 
Натомість, оскарження ухвали апеляційного суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час апеляційного провадження, чинним КПК не передбачене.
Таким чином, беручи до уваги те, що касаційну скаргу обвинуваченим подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку, колегія суддів вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
При цьому відповідно до ч. 3 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, без перевірки касаційної скарги на відповідність вимогам ст. 427 цього Кодексу.
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                     ОСОБА_3