ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 р. 	Справа № 520/6885/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022,   по справі № 520/6885/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Національної поліції в Харківській області ,               Національного агентства з питань запобігання корупції                       
про визнання права порушеним, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив суд:
- визнати порушеним конституційне право позивача ОСОБА_1 , визначеного статтею 43 Конституції України на підставі неконституційних положень ч. 2 ст. 52 Закону України № 1700-VII «Про запобігання корупції»;
- зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні;
- зобов`язати Національне агенство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або повязані з корупцією правопорушення відомості від 10.12.2019 відносно ОСОБА_1 , внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 по справі   № 953/17271/19.
30.04.2024 до Харківського окружного адміністративного суду надійшло клопотання  Головного управління Національної поліції в Харківській області про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 задоволено клопотання представника Головного управління Національної поліції в Харківській області, адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що він звернувся до суду за захистом свого конституційного права, яке, відповідно до Конституції України, не передбачає строків звернення до суду за захистом своїх прав. Суд першої інстанції, застосувавши положення статті 122 КАС України, позбавив позивача права на захист своїх конституційних прав та права на справедливий суд.  Стверджує, що продовження існування стану порушення прав, свобод чи інтересів позивача після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020 є підставою для звернення до суду з відповідним позовом для їх захисту. З посиланням на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №420/2473/22, від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, зазначав, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто такі акти не можуть застосовуватись навіть у випадках коли вони є чинними.
Головне управління Національної поліції в Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказало, що позивач пропустив строк звернення до суду, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийняв законне рішення про залишення його позову без розгляду.
Позивач подав заперечення на відзив, в якому вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на достатність застосування способу захисту прав позивача в межах заявлених ним позовних вимог та помилково застосував строки позовної давності до конституційних прав позивача.
Національне агентство з питань запобігання корупції не скористалось правом надання відзиву на апеляційну скаргу.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, спірні правовідносини, які склались у цій справі, спрямовані саме на захист прав позивача щодо проходження публічної служби, а тому відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Наведене свідчить про те, що спірні правовідносини, які склались у цій справі, спрямовані саме на захист прав позивача щодо проходження публічної служби, отже строк звернення заявника до суду розпочався з 31.12.2020 (30.12.2020 Закон №1079-ІХ набрав чинності) та закінчився 31.01.2021.
ОСОБА_1 був обізнаний про виключення Законом № 1079-IX частини 2 статті 52 ЗУ «Про запобігання корупції», що підтверджується власноручно викладеною позицією в своїй позовній заяві від 10.08.2023 у справі № 520/21693/23. Беручи за відлік дату ознайомлення позивача з цим Законом, то строк звернення з позовною заявою розпочався з 10.08.2023 (з моменту подання позову) та закінчився 10.09.2023, однак ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом лише 15.03.2024, тобто з пропущенням місячного строку на звернення до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З аналізу вказаних приписів КАС України слідує, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Водночас, при визначенні початку перебігу строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналась або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, або бездіяльності), а не коли така особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
За загальним правилом обчислення строків звернення до суду здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУНП в Харківській області від 06.12.2019 № 416 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення).
Підставою для прийняття зазначеного наказу слугувала постанова Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2019 по справі № 953/17271/19, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03.12.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн в дохід держави.
У подальшому, рішенням Конституційного суду України від 27.10.2020 у справі № 1- 24/2020(393/20) частину 2 статті 52 ЗУ «Про запобігання корупції» визнано такою, що не відповідає Конституції України, та дія цієї норми втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про запобігання корупції" щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції» від 15.12.2020 № 1079-IX (далі по тексту Закон № 1079-IX) частина 2 статті 52 ЗУ «Про запобігання корупції» була виключена (Закон набрав чинності з 30.12.2020). Тобто частина 2 статті 52 ЗУ «Про запобігання корупції» втратила чинність з 30.12.2020.
Колегія суддів зазначає, що предметом позовної заяви є незгода позивача з його звільненням з публічної служби.
Як правомірно враховано судом першої інстанції, спірні правовідносини, які склались у цій справі, спрямовані саме на захист прав позивача щодо проходження ним публічної служби.
З матеріалів справи убачається, що з адміністративним позовом з вимогою про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні та зобов`язання Національне агенство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або повязані з корупцією правопорушення відомості від 10.12.2019 відносно позивача, внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 по справі   № 953/17271/19 позивач звернувся 15.03.2024.
На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилався на те, що захист його конституційних прав не передбачає строків звернення до суду. 
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28.07.2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Доводи позивача про те, що продовження існування стану порушення прав, свобод чи інтересів позивача після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020 є підставою для звернення до суду з відповідним позовом задля їх захисту, яке не обмежене строком колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на  наступне.
Так, рішенням Конституційного суду України від 27.10.2020 у справі №1-24/2020(393/20) частину 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» визнано такою, що не відповідає Конституції України, та дія цієї норми втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про запобігання корупції" щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції» від 15.12.2020 №1079-ІХ частина 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» була виключена (Закон набрав чинність з 30.12.2020 року).
Отже, частина 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» втратила чинність з 30.12.2020 року.
Однак, позивач, пов`язуючи підстави для звернення до суду з продовженням існування стану порушення його прав, свобод чи інтересів після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020, звернувся до суду з відповідним позовом лише 15.03.2024.
Колегія суддів звертає увагу, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
У постанові від 05.02.2020 у справі №9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення до суду з пропуском строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, що передбачено статтею 55 Конституції України. Це право є диспозитивним правом у адміністративному процесі.
Строки впливають на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.
Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду за своєю суттю не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і шляхом встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Аналіз вищевказаних норм вказує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищенаведеного, посилання позивача на те, що застосування судом першої інстанції строків звернення до суду з даним позовом є порушенням його конституційного права, є безпідставними.
Крім того, як правомірно враховано судом першої інстанції,   ОСОБА_1 був обізнаний про виключення Законом № 1079-IX частини 2 статті 52 ЗУ «Про запобігання корупції», що підтверджується власноручно викладеною позицією в своїй позовній заяві від 10.08.2023 по справі № 520/21693/23, в якій він просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Харківській області про відмову у прийнятті на службу до Національної поліції, викладене у письмовому повідомленні Управління кадрового забезпечення ГУНП в Харківській області від 23.06.2023 № 3-390вс/11912/01-2023.
Відтак, беручи за відлік дату ознайомлення позивача з цим Законом, то строк звернення з позовною заявою розпочався з 10.08.2023 (з моменту подання позову) та закінчився 10.09.2023, однак ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом лише 15.03.2024, тобто з пропущенням місячного строку на звернення до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи пропуск встановленого законом місячного строку звернення до суду з цим позовом, висновок суду, викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі про те, що визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, відсутність інших підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними, тому наявні підстави для застосування процесуальних наслідків, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, а саме - про залишення позову без розгляду.
Посилання апелянта на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №420/2473/22, від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19 колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки хоча за змістом ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, однак, слід зауважити, що подібність правовідносин означає, зокрема, однаковість предмета та підстав позову, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Зважаючи на те, що обставини у зазначених справах є різними, наведене виключає як подібність правовідносин у справах №420/2473/22, №913/204/18, №160/1088/19 та цій справі, так і підстави застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.11.2022, від 12.03.2019 та від 10.03.2020.
Відтак, апелянтом не надано інших доказів здійснення захисту порушеного права в порядку адміністративного оскарження та не наведено доводів та їх документального підтвердження, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з даним позовом лише 15.03.2024 року, позивачем було пропущено строк звернення до суду, наслідком чого є залишення позовної заяви без розгляду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 - без змін.    
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 по справі № 520/6885/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц