ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
19 червня 2024 року
м. Харків
справа № 641/5770/17 
провадження № 22-ц/818/1374/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря - Львової С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ПН ХМНО  Адамової Людмили Анатолівни , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ "КУА "Фенекс-капітал", третя особа  ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним, за апеляційними скаргами  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року, постановлене суддею Курганніковою О.А.,
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Адамової Л.А. , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб , ТОВ «КУА «Фінекс- капітал», 3 особа ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним.
В обґрунтування позову зазначила, що договір іпотеки № 7633/03/11/08 -НВ від 18 вересня 2008 р. - підписаний з порушенням ст. ст. 203, 207, 209, 215, 229 ЦК України, порушенням ст. ст. 43,44, 51,55 Закону України «Про нотаріат», п. п. 8,13,14,15,20,27,31,34,37,41,43 Інструкції №20/5 «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а тому повинен бути визнаний недійсним. А також просила стягнути моральну шкоду з відповідачів на її користь у розмірі 15 000.00 грн.
Також зазначала, що заборона відчуження на однокімнатну квартиру житловою площею 16.6 кв. м. загальною 32.4 кв.м., яка знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 . накладена Адамовою Л. А. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу на підставі договору - іпотеки № 7633/03/11/08 від 18 вересня 2008 р. порушує права та інтереси власника нерухомого майна позивача ОСОБА_1 
Вказувала, що договір іпотеки № 7633/03/11/08- НВ від 18 вересня 2008 р. з боку Банку перед укладенням обговорювали уповноважена особа ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від 23.02.2007р. від юридичної особи та громадянин України ОСОБА_5 , а підписував зазначений договір Начальник Дзержинського відділення Харківської філії, без відповідного доручення ОСОБА_6 , тобто вищезазначений договір підписано неуповноваженою особою.
Зазначає, що нотаріусом порушено послідовність виконання документу, а саме договір - іпотеки № 7633/03/11/08 -НВ від 18 вересня 2008 р., його текст, виконаний поверх круглої печатки Дзержинського відділення ВАТ «Кредитпромбанка».
Таким чином при проведенні нотаріальної дії при вчиненні правочину засвідченні іпотечного договору № 7633/03/11/08 - НВ від 18 вересня 2008 р. Адамовою Людмилою Анатолівною приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, було порушена Інструкція № 20/5 «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» , Закону України «Про нотаріат», що призвело до незаконних дій, та незаконного оформлення договору іпотеки № 7633/03/11/08 - НВ від 18 вересня 2008 р.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Адамової Людмили Анатоліївни, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «КУА «Фінекс-капітал», 3-я особа ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним - відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час укладення договору - іпотеки № 7633/03/11/08-НВ від 18 вересня 2008 р іпотекодавець ОСОБА_5 не був власником предмету іпотеки, оскільки його право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване тільки 06.10.2008 року. Також судом не надана оцінка тій обставині, що іпотечний договір був підписаний неповноважною особою нібито керівником Дзержинського відділення Харківської філії ВАТ «Кредитпромбанк». Зазначає, що під час укладання іпотечного договору від 18.09.2008 № 7633/03/11/08-НВ, не було отримано згоду органу опіки та піклування на укладення вищевказаного правочину, оскільки син ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на момент укладення договору іпотеки був неповнолітньою особою.
Також з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_3 та просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що іпотечний договір № 7633/03/11/08 -НВ від 18 вересня 2008 р був підписаний ОСОБА_5 , але на той момент ще не було зареєстроване право власності за ним, оскільки ОСОБА_5 набув право власності лише 06.10.2008 року. Вказує, що саме придбання квартири батьками відбулось без порушень законодавства, а передача вказаної квартири в іпотеку відбулась з порушенням законодавства, а саме без дозволу органу опіки та піклування. Також судом не надана оцінка тій обставині, що іпотечний договір був підписаний неповноважною особою нібито керівником Дзержинського відділення Харківської філії ВАТ «Кредитпромбанк».
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ "Кредитпромбанк" було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 263840,00 грн.
18 вересня 2008 року між ОСОБА_5 (з боку покупця) та ОСОБА_7 (з боку продавця) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з ціною купівлі-продажу 291066,00 гри. Посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. за реєстровим №2826 (т. 1 а.с. 16)
18 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ "Кредитпромбанк" в порядку забезпечення виконання основного зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. 18 вересня 2008 року за реєстровим №2830 (т. 1 а.с.13-15)
На вчинення усіх трьох вищезазначених правочинів дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , надала свою згоду, оформлену заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А. 18 вересня 2008 року за реєстровим №2825 (т. 1 а.с. 105)
ОСОБА_5  помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 32)
Після смерті ОСОБА_5 , була заведена Спадкова справа №56993631 в Сьомій Харківської державній нотаріальній конторі та шестимісячний термін було подана заява ОСОБА_1 до нотаріальної контори про прийняття спадщини на нерухоме майно, а саме однокімнатної квартира житловою площею 16.6 кв. м., загальною 32.4 кв. м. за адресою; АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 28)
Право власності на предмет іпотеки, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , перейшло від іпотекодавця ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 в порядку спадкування (т. 1 а.с. 17-19)
18.07.2017 року Державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І.В. після реєстрації прав власності на предмет іпотеки за спадкоємцями в Державному реєстрі речових справ на нерухоме майно, перенесено відповідні записи про іпотеку та обтяження на предмет іпотеки. Таким чином, іпотека є дійсною для набувачів нерухомого майна (т. 1 а.с. 29-30).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавцем може бути боржник або інша особа - майновий поручитель.
За змістом статей 572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як смерть боржника (майнового поручителя) за кредитним договором.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).
Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
ОСОБА_5  помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 32)
Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця; спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.
Матеріали справи свідчать, що позивачем не виконано свого обов`язку перед кредитором.
Отже, враховуючи викладене, квартира  АДРЕСА_2   є предметом іпотеки та наявна на теперішній час заборона відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена у зв`язку з посвідченням договору іпотеки, є правомірною та не може вважатись такою, що порушує права та інтереси її власника.
Стосовно доводів позивача про те, що під час укладення договору - іпотеки № 7633/03/11/08-НВ від 18 вересня 2008 р іпотекодавець ОСОБА_5 не був власником предмету іпотеки, оскільки його право власності на квартиру АДРЕСА_2 не було зареєстровано в БТІ, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини у справі виникли 18 вересня 2008 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири та договору іпотеки).
 Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
-  в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
-  за Законом України № 1952-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм.
Крім того, чинна станом на час укладення договору іпотеки редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Зазначене відповідає висновкам, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року, у справі № 334/3161/17.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що під час укладення договору - іпотеки № 7633/03/11/08-НВ від 18 вересня 2008 р іпотекодавець ОСОБА_5 не був власником предмету іпотеки, оскільки його право власності на квартиру АДРЕСА_2 не було зареєстровано не заслуговують на увагу.
Стосовно доводів позивача щодо підписання договору іпотеки № 7633/03/11/08- НВ від 18 вересня 2008 року неуповноваженою особою, колегія суддів зазначає таке.
За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
18 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ "Кредитпромбанк" в порядку забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором було укладено договір іпотеки.
Іпотечний договір з боку ВАТ "Кредитпромбанк" було підписано ОСОБА_6 начальником Дзержинського відділення Харківської філії ВАТ "Кредитпромбанк" на підставі довіреності, посвідченої Занудіною Ольгою Іванівною , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16 квітня 2007 року за реєстровим №885.(т. 1 а. с. 106)
Як свідчать матеріали справи, дійсність цієї довіреності було перевірено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Адамовою Л.А. за даними Витягу з Єдиного реєстру довіреностей (т. 1 а. с. 107).
Отже, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А., на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» було встановлено особу громадян, які підписали даний договір, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність ВАТ «Кредитпромбанк», та повноваження його представника, а також належність однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , що є предметом іпотеки.
Посилання апелянта на те, що договір іпотеки підписано неуповноваженою особою, оскільки в шапці договору іпотеки зазначений уповноважена особа ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від 23.02.2007р. від юридичної особи, а підписував зазначений договір Начальник Дзержинського відділення Харківської філії, без відповідного доручення ОСОБА_6 , є необгрунтованими, оскільки оспорюваний договір укладено від імені банку, особою на підставі нотаріально посвідченої довіреності ВАТ "Кредитпромбанк", яким цю особу уповноважено на вчинення відповідних юридичних дій, зокрема, право на укладання та підписання договорів від імені юридичної особи.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що під час укладання іпотечного договору від 18.09.2008 № 7633/03/11/08-НВ, не було отримано згоду органу опіки та піклування на укладення вищевказаного правочину, оскільки ОСОБА_3 на момент укладення договору іпотеки був неповнолітньою особою, колегія суддів зазначає.
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Згідно частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.
За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.
Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові № 500/74/16 від 16.05.2018р.
З системного аналізу встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин та викладених вище норм законодавства слід прийти до висновку, що позивачем у даній справі не доведено існування підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним, адже сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення відповідного правочину за відсутності доказів порушення ним прав дитини не може бути підставою для визнання його недійсним.
Оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана в день укладення договору іпотеки, на час його укладення ОСОБА_3 там не проживав, зареєстрований не був, то відсутні підстави вважати, що станом на 18 вересня 2008 року права ОСОБА_3 були порушені укладенням оспорюваного правочину.
Також слід зазначити, що ОСОБА_3 скористався своїм правом та 25.07.2023 року звернувся до Комінтернівського районного суду із позовною заявою до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Адамової Л.А., Публічного акціонерного товариства «Дльтабанк», ТОВ «КУА «Фінекс- капітал», 3 особа ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору№ 7633/03/11/08- НВ, від 18.09.2008 року недійсним (т. 3, а.с. 4-17).
Також судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Частиною першої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що:
«під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Між тим, матеріали справи не містять, та позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів про те, що їй завдано моральної шкоди внаслідок неправомірної поведінки відповідачів, заподіяння ними шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Представник ТОВ "КУА "Фенекс-капітал" надав до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_9 на їх користь витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Судом встановлено, що 01 вересня 2020 року між ТОВ "КУА "Фенекс-капітал" та Адвокатським бюро «Хоменко та партнери» укладений договір про надання юридичної (правової допомоги).
08 квітня 2024 року між між ТОВ "КУА "Фенекс-капітал" та Адвокатським бюро «Хоменко та партнери» був узгоджений Акт №4 до про надання юридичної (правової допомоги) від 01 вересня 2020 року, згідно з яким вартість послуг адвоката становить 25 000 грн. та була надана така правова допомога: підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , представництво інтересів у судовому засіданні.
Також надано ордер на надання правничої (правової допомоги) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
Отже підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ "КУА "Фенекс-капітал" витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн., що відповідає обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критерію розумності та виваженості.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управліня активами "Фенекс-капітал" витрати на правову допомогу 12000 грн.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.
Повний текст постанови виготовлено 28 червня 2024 року.

Головуючий -                                                                                                    Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                                                               О.Ю. Тичкова

                                                                                                                       О.В. Маміна