УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 686/8506/24
провадження № 61-11470ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,
ВСТАНОВИВ:
В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , строком дії на 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця її роботи -Хмельницького кооперативного фахового коледжу Хмельницького кооперативного торгівельно-економічного інституту за адресою: АДРЕСА_3 ; заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею та неповнолітнім сином ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику; заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з нею та з їх неповнолітнім сином ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, в тому числі через додатки для обміну повідомленнями та дзвінками: Viber, Telegram, Messenger, WhatsApp, Signal тощо.
Заява обґрунтована тим, що з 29 вересня 2013 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . У шлюбі в них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя з відповідачем не склалося та рішенням суду від 07 березня 2024 року їх шлюб розірвано. З моменту припинення шлюбних стосунків ОСОБА_1 вчиняє стосовно неї домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, яке проявляється у вигляді цькувань, наклепів, образ нецензурними словами, постійних переслідувань, залякувань. Такі дії останній вчиняє як за місцем її проживання, так і на роботі. Зокрема, 09 березня 2024 року за місцем їх проживання ОСОБА_1 влаштував конфлікт, під час якого завдав тілесні ушкодження як їй, так і їх неповнолітньому сину.
За фактом вчинення домашнього насильства як щодо неї, так і щодо неповнолітнього сина, працівниками поліції було складено протоколи про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_1 , а також виданий терміновий заборонний припис.
Незважаючи на це, ОСОБА_1 продовжує вчиняти домашнє насильство психологічного характеру, постійно ображає, погрожує забрати дитину, ображає її нецензурною лайкою, переслідує.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2024 року заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 , на строк три місяці, а саме:
заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
заборонено ОСОБА_1 перебувати за адресою місця реєстрації проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;
заборонено ОСОБА_1 перебувати за місцем роботи ОСОБА_2 у Хмельницькому кооперативному фаховому коледжі Хмельницького кооперативного торгівельно-економічного інституту за адресою: АДРЕСА_3 ;
заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб;
заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що характер дій та висловлювань ОСОБА_1 , зокрема, часто повторювані образи, із застосування в тому числі нецензурної лайки, приниження, погрози розповсюдження фотографій інтимного характеру під час таких конфліктів, їх систематичність, те, що вони виникають із ініціативи самого ОСОБА_1 , свідчать саме про намагання останнього таким чином завдати ОСОБА_2 емоційного болю, тобто, по суті є одним із різновидів психологічного насильства. Крім того, згідно з матеріалами справи (письмових пояснень ОСОБА_3 , довідки з травмпункту щодо огляду ОСОБА_2 ), дії ОСОБА_1 щодо неповнолітнього ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 містять ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого статтями 125 або 126 КК України.
Стосовно вимог заяви про зобов`язання ОСОБА_1 пройти програму для кривдників суд зазначив, що вирішення такого питання не може бути здійснено під час розгляду цієї заяви. Відповідне рішення може бути ухвалено судом при розгляді справи про притягнення відповідної особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 липня 2024 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2024 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши характер вчинених ОСОБА_1 протиправних дій, ризики вірогідності повторного вчинення останнім домашнього насильства, беручи до уваги нагальну необхідність захисту ОСОБА_2 від насильства, дійшов правильного висновку про можливість застосування щодо ОСОБА_1 обмежувального припису строком на три місяці. 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Відхилив посилання скаржника на ту обставину, що сварка, яка відбулася між сторонами 09 березня 2024 року, не містить ознак домашнього насильства, а є проявом конфлікту між колишнім подружжям, оскільки мотиви застосування насильства не мають правового значення для встановлення відповідного факту. Характер встановлених дій ОСОБА_1 як кривдника, а також відсутність доказів примирення між сторонами дають достатньо підстав вважати, що відповідне насильство може продовжуватися за відсутності видання обмежувального припису.
02 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу. 
Підставами касаційного оскарження відповідач зазначає те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від: 21 листопада 2018  року у справі № 756/2072/18, від 30 травня 2019 року у справі № 159/5880/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильних висновків щодо встановлення факту фізичного насильства, оскільки між сторонами 09 березня 2024 року виникла суперечка з приводу поділу спільного майна, насильства щодо колишньої дружини та їх спільної дитини заявник не вчиняв. Суди не встановили, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та ризики можливого продовження у майбутньому. Наявність між сторонами спору про поділ майна не може розцінюватися як насильство в сім`ї. 
Сам факт звернення заявниці до поліції з підстав вчинення щодо неї психологічного чи фізичного насильства свідчить про наявність між ними конфлікту, проте не підтверджує завдання ОСОБА_1 фізичного насильства. Між заявою до поліції від 09 березня 2024 року та довідкою травмпункту від 10 березня 2024 року немає причинно-наслідкового зв`язку.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 29 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Вони мають спільну дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 разом з сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
09 березня 2024 року поліцейським УПП в Хмельницькій області було складено два протоколи про адміністративне правопорушення серії ГП № 122274 та ГП № 122275, згідно з якими ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) за наступних обставин: 09 березня 2024 року приблизно о 16.00 год. ОСОБА_1 застосував психологічне та фізичне насильство стосовно своєї колишньої дружини, ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, висловлювався нецензурною лайкою, застосував фізичне насильство, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень.
В цей же день відносно ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис серії АА № 159064, АА № 159065, якими останнього було зобов`язано залишити місце проживання постраждалих осіб, заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб (до 19.03.2024 року).
За результатами розгляду відповідних протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_1 , постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2024 року (справа № 686/7479/24) провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, а матеріали направлені до УПП в Хмельницькій області для вирішення питання в порядку ст. 214 КПК України. Ухвалюючи вказане рішення, суд зазначив, що згідно з матеріалами справи, (письмових пояснень ОСОБА_3 , довідки з травмпункту щодо огляду ОСОБА_2 ), дії ОСОБА_1 щодо неповнолітнього ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 містять ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 або 126 КК України.
Згідно з довідкою травмпункту КП «Хмельницька міська лікарня» від 10 березня 2024 року № 157 року за результатами огляду ОСОБА_2 в останньої виявлено травми у вигляді забою грудної клітини, правого плеча, стегна.
Як вбачається зі змісту аудіозаписів, наданих заявницею, ініціатором конфліктних ситуацій є ОСОБА_1 , який висловлює на адресу ОСОБА_2 словесні образи, принижує та шантажує її. Такі дії вчинялися ОСОБА_1 умисно, в тому числі і в присутності неповнолітнього сина ОСОБА_3 .
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII).
Згідно з пунктами 4, 7 та 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) вказано, що «обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 753/23624/18 (провадження № 61-9012св19) зазначено, що «протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) зроблено висновок, що «оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи».
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суди встановили обставини, що ОСОБА_1 вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо колишньої дружини та їх спільної дитини, що полягало в нанесені тілесних ушкоджень, приниження та погроз зі сторони та ініціативою ОСОБА_1 . Зазначені обставини свідчать про ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018  року у справі № 756/2072/18, від 30 травня 2019 року у справі № 159/5880/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, які зроблені за інших фактичних обставин справи.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у  подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 липня 2024 року у справі №  686/8506/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко