ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3178/24 Справа № 204/9108/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року                                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Барильської А.П., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, - 

в с т а н о в и л а:

       У жовтні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, мотивуючи тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а співвласниками сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 є відповідачі. На задньому подвір`ї його житлового будинку відповідачі обгородили територію для облаштування городу, на якій висадили дерева, кущі та газон у притул до стіни його житлового будинку. 
       Вказував, що у зв`язку з встановленням огорожі та висадженням зелених насаджень він обмежений у використанні свого житлового будинку, оскільки не має фізичного доступу до зовнішньої несучої стіни житлового будинку (літ.В на технічному паспорті) та гаражу (літ.КХІ на технічному паспорті), задня несуча стіна якого з боку провулку Січового,9 майже зруйнована. При цьому зазначає, що облаштування та полив городу спричиняє плісняву внутрішніх шлаколитих стін його житлового будинку, який побудований у 1917 році. 
       Зазначав, що з відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 16 серпня 2021 року №8/13-1697 встановлюється, що за результатами пошуку земельної ділянки, розташованої по « АДРЕСА_1 », « АДРЕСА_3 », « АДРЕСА_2 », у підсистемі «Фіскальний кадастр» муніципальної земельної інформаційної системи м.Дніпропетровська (МЗІС) не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, а у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» відповідних рішень міської ради стосовно земельних ділянок по АДРЕСА_4 не виявлено. Натомість, з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18 серпня 2021 року №29-4-0.221-6922/2-21 встановлюється, що внаслідок пожежі, яка відбулась 04 серпня 2008 року в приміщенні будівлі інституту ДП «Дніпроцивільпроект», в якому зберігався фонд документації із землеустрою, даний фонд частково знищений, тому немає можливості досконало перевірити відомості, однак, за період з 04 серпня 2008 року по 31 грудень 2012 року відомості про реєстрацію права власності або користування земельними ділянками по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 , відсутні. Таким чином, земельні ділянки по АДРЕСА_1 не були сформовані та передані у приватну власність чи у користування відповідачів, а тому позивач вважає, що останні без достатніх підстав самовільно зайняли територію загального користування. 
       20 липня 2021 року він звернувся до Дніпровського міського голови зі скаргою, у якій просив вжити заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста Дніпра в районі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтування незаконно встановленої огорожі та приведення території до первісного стану. У відповідь на вказане звернення Дніпровська міська рада своїм листом від 08 вересня 2021 року Ш-1532/0-1/09-21 на Ш-1532 від 09 серпні 2021 року повідомила, що спеціалістами КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради здійснено виїзд, проведено обстеження території у районі будинку АДРЕСА_1 , надано припис щодо пред`явлення дозвільних документів, об`єктів, які буде внесено до переліку споруд, що підлягають демонтажу. Однак, у зв`язку з тим, що жодних дій з демонтажу самовільних огороджень та приведення території до первісного стану вжито не було, він 24 листопада 2021 року звернувся з повторною скаргою до міського голови ОСОБА_7 , в якій просив демонтувати незаконно встановлену огорожу та приведення території до первісного стану. Листом Дніпровської міської ради від 30 грудня 2021 року №Ш-2419/0-1/09-21 йому було повідомлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої ДДНК Демуш Є.В., огорожа, що розміщена по АДРЕСА_6 ), перебуває у приватній власності. Позивач вважає, що встановлення огорож, парканів, а також висадження дерев та чагарників не повинно перешкоджати вільному доступу до будівель та споруд, догляду за ними та проведенню ремонту, а також порушувати правила благоустрою населених пунктів. Спірну огорожу вважає такою, що встановлена із порушенням ДБН «Планування та забудова територій». 
       Посилаючись на те, що внаслідок дій відповідачів він позбавлений можливості здійснювати обслуговування свого будинку, просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1 , шляхом надання безперешкодного цілодобового доступу до житлового будинку за вказаною адресою для обслуговування та ремонту зі сторони АДРЕСА_2 ; демонтажу паркану між будівлями та спорудами, розташованими у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди, розташованими у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; переміщення земельних насаджень, що знаходяться у АДРЕСА_2 на відстань від зовнішньої стіни житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , не меншу, ніж встановлену нормативно-правовими актами у галузі будівництва.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги лист від 08 вересня 2021 року №Ш-1532/0-1/09-21 на Ш-1532 від 09 серпня 2021 року, яким було повідомлено позивача спеціалістами КП “Управління контролю за благоустроєм міста” ДМР про виїзд спеціалістів, проведення обстеження території у районі будинку АДРЕСА_1 , де виявлено самовільні огородження, що стало підставою для винесення припису щодо пред`явлення дозвільних документів, об`єктів, які буде внесення до переліку споруд, що підлягають демонтажу. Також суд першої інстанції не взяв до уваги його неодноразові скарги, адресовані міському голові ОСОБА_7 , в яких він просив демонтувати незаконно встановлені огорожі та приведення території до первісного стану, оскільки відповідачами жодних дій з демонтажу вжито не було. Також судом першої інстанції не взято до уваги вимоги п.6.1.41. ДБН Б.2.2-12:2019 “Планування та забудова територій”, де визначено, що при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійсненні поточного ремонту, відстань до межі суміжної земельної ділянки для найбільш виступаючих конструкцій стіни будинку слід приймати не менш ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або повинно бути взаємоузгодження водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1.-25. Для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановити не менше 3 м. Відстань від межі суміжної ділянки до стовбурів дерев, які висаджуються, має бути від 4 до 6 метрів в залежності від величини крони (але не менше 1/2 діаметра крони дерева), а до кущів — 1,0 м. Згідно п.8.2.7 ДБН Б.2.2.-12:2019 відстань від будинків, споруд, а також елементів благоустрою та інженерних мереж до дерев і чагарників слід визначити згідно ДБН В.2.3-5. Відповідно до п.11.2 ДБН В.2.3-5:2018 “Вулиці та дороги населених пунктів” відстань від елементів вулиці і дороги, будинків, споруд, а також елементів благоустрою та інженерних мереж до дерев і чагарників слід приймати у наступних величинах: мінімальна горизонтальна відстань (м) від зовнішньої стіни будинку і споруди до осі стовбура дерева з діаметром крони до 4 м — 3.0 м, понад 4 м — 5,0 м; до краю чагарників — 1,0 м.
       04 березня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач ніколи не звертався до неї з проханням надати йому доступ до його будівель та споруд для їх ремонту та обслуговування, а вона, в свою чергу, ніколи не перешкоджала позивачеві в доступі до його будівель. Жодних огорож між позивачем та відповідачем, які встановлені поза межами земельної ділянки відповідача, не існує. Позивач має доступ зі сторони відповідача до своїх споруд та має можливість вільно заходити до будинку зі сторони відповідача, адже є вільний прохід, який лише прикритий дерев`яними дошками для того, що б не бігали собаки. Зі сторони позивача є прояв недобросусідства, адже вся вода під час опадів з його будівлі стікає на її територію і лише завдяки тому, що на земельній ділянці відповідача росте кущ ліщини, який є природним водозбірником, вдається уникнути підтоплення будівель та споруд останнього. Відповідач неодноразово вказував на цю проблему позивачеві, але він її продовжує ігнорувати, що також підтверджено свідком в суді першої інстанції. Посилання позивача на норми ЖБН є безпідставними, оскільки жодною нормою ДБН не заборонено встановлювати огорожу між садибами в межах своєї земельної ділянки.
       09 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_5 також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. Посилання на ДБН В.2.3.-5:2018 не мають жодного відношення до суті справи, оскільки між будинком позивача та садибою 9/1 вулиці та дороги відсутні та не планується їх забудова. Відповідачі неодноразово спілкувались з позивачем телефоном і під час зустрічей на території садиби 9/1, коли в позивача виникала необхідність оглянути чи провести ремонт свого будинку. З 2013 року позивач не звертався у будь-який спосіб до відповідачів з пропозицією огляду стін будинку чи проведення ремонтних робіт, хоча має номери телефонів всіх відповідачів. Позивач не намагався, в силу ч.1 ст.16 ЦК України, врегулювати спір досудово, навіть демонстрував небажання вирішення питань на основі добросусідських відносин, неодноразово викликаючи співробітників різних державних служб та органів за адресою АДРЕСА_2 . Позивач сам не виконав жодної попередньо досягнутої домовленості, тому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину №4-211, яке видане 29 березня 2021 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, є власником 14/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
       Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250270558 від 29 березня 2021 року реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2323681712101 - 14/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ.А-1, загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м; а(1)-1 - житлового будинку (глиновальковий), житловою площею 27,9 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м; Б - житловий будинок (цегла), житловою площею 82,1 кв.м, загальною площею 124,2 кв.м; В - житловий будинок (шлакобетон), житловою площею 51,5 кв.м, загальною площею 91,5 кв.м; З,И - сараї; К - гараж; О - сарай (тимчасовий), П - навіс, №1-17 - споруди, І – мостіння, належить позивачу.
       Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №312920269 від 20 жовтня 2022 року реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 275959712101 - 15/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_7 , що складається з: літ.А-1 - житлового будинку, житловою площею 44,6 кв.м; літ.Г-1 - житлового будинку, житловою площею 63,6 кв.м., літ.М-1 - житловий будинок, житловою площею 15,6 кв.м; літ.Б-1 - льох, літ.В-1 - літня кухня, літ.Д-1 - сарай, літ.К.-1, Н-1 - сараї, літ.Е-1 - гараж, літ.Л-1 - уборна, №1-3 - споруди, належить ОСОБА_3 . При цьому, 39/400 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який складається з: літ.А-1, загальна - 68,6 кв.м, житлова - 45 кв.м; літ.Г-1 - загальною 109,7 кв.м, житловою - 63,7 кв.м., літ.М-1 – загальна - 61,4 кв.м, житлова - 26,3 кв.м, належить ОСОБА_3 , 39/400 частини ОСОБА_5 , 39/200 частини ОСОБА_6 та 22/100 частини ОСОБА_2 .
       З відповіді Департаменту по роботі з активами ДМР №м8/13-1697 від 16 серпня 2021 року вбачається, що станом на 16 серпня 2021 року, за результатами пошуку земельної ділянки, розташованої по « АДРЕСА_1 », « АДРЕСА_3 », « АДРЕСА_2 », у підсистемі «Фіскальний кадастр» муніципальної земельної інформаційної системи м.Дніпропетровська (МЗІС) не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, а у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» відповідних рішень міської ради стосовно земельних ділянок по АДРЕСА_4 не виявлено.
       З відповіді Головного управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18 серпня 2021 року №29-4-0.221-6922/2-21 вбачається, що за період з 04 серпня 2008 року по 31 грудень 2012 року відомості про реєстрацію права власності або користування земельними ділянками по АДРЕСА_4 , відсутні, натомість інформацію за період до 04 серпня 2008 року надати неможливо у зв`язку частковим знищенням фонду під час пожежі будівлі інституту ДП «Дніпроцивіль проект» 04 серпня 2088 року.
       20 липня 2021 року позивач звернувся зі скаргою до Дніпровського міського голови, у якій просив вжити заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста Дніпра в районі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтування незаконно встановленої огорожі та приведення території до первісного стану.
       08 вересня 2021 року Дніпровською міською радою за вихідним №Ш-1532/0-1/09-21 на вказану скаргу позивачу надано відповідь (а.с.32), зі змісту якої вбачається, що спеціалістами КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради здійснено виїзд, проведено обстеження території у районі будинку АДРЕСА_1 , надано припис щодо пред`явлення дозвільних документів, об`єктів буде внесено до переліку споруд, що підлягають демонтажу.
       24 листопада 2021 року позивач повторно звернувся зі скаргою до міського голови ОСОБА_7 
       30 грудня 2021 року Дніпровською міською радою за вихідним №Ш-2419/0-1/09-21 на вказану скаргу позивачу надано відповідь, зі змісту якої вбачається, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., огорожа, що розміщена по АДРЕСА_2 , перебуває у приватній власності.
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки із матеріалів справи та доказів, наданих позивачем, встановлено, що вони ґрунтуються лише на припущеннях.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно з вимогами ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.
       Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
       Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
       Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно з вимогами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Приписами ст.321ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст.1 у своїй суті забезпечує право власності».
       Так, відповідно до вимог ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
       Приписами ч.ч.1 та 2 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
       Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
       Так, статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Указане положення кореспондується також із ч.1 ст.153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
       Нормами ч.ч.2 та 3 ст.153 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
       В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі №947/30277/19 вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».
       Приписами ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Нормами ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Основні види (підвиди) експертиз визначені в п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року за №1950/5), до яких в тому числі віднесені будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи.
       Позивач, поставивши питання про зобов`язання відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом надання йому безперешкодного цілодобового доступу до вказаного житлового будинку для обслуговування та ремонту зі сторони АДРЕСА_2 ; демонтажу паркану між будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди, розташовані у АДРЕСА_2 ; перенесення зелених насаджень, що знаходяться у АДРЕСА_2 на відстань від зовнішньої стіни житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , не меншу, ніж встановлену нормативно-правовими актами у галузі будівництва, жодних належних, достатній та допустимих доказів того, що відповідачі йому чинять перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом обмеження доступу до вказаного будинку для обслуговування та ремонту зі сторони АДРЕСА_2 , не надав та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 
       Позивачем не обґрунтовано, не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами його вимоги щодо демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди, розташовані у АДРЕСА_2 , не обґрунтовано та не підтверджено вимоги щодо перенесення зелених насаджень по АДРЕСА_2 , оскільки незрозуміло, які саме зелені насадження та чому необхідно перенести від зовнішньої стіни житлового будинку по АДРЕСА_1 , по АДРЕСА_2 . 
       Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач 29 березня 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 14/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та з цього часу почав виявляти свою незгоду із незаконними, на його думку, діями відповідачів. 
       За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. 
       Із пояснень відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та адвоката відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , наданих під час судового засідання 25 червня 2024 року, було встановлено, що жодних перешкод позивачу вони не чинять та виключно він порушує правила добросусідства. 
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
       Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                 Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                А.П.Барильська 

                                                                       М.О.Макаров