ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16637/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 вересня 2024 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:       
- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України/Генерального прокурора щодо неприйняття рішення по скаргах позивача про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності;
- зобов`язати Генерального прокурора розглянути скаргу позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України №12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 від 27.04.2020;
- визнати протиправними дії заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 щодо залишення без розгляду скарги позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 від 27.04.2020.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.     
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
20 червня 2024 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
Наказом  Генеральної прокуратури  України від 07.11.20214 №12 дк позивача звільнено  з посади військового прокурора  Чернігівського гарнізону Центрального регіону України  з позбавленням класного чину радника юстиції.
13.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора з заявою про скасування наказу про його звільнення з посади в дисциплінарному порядку та поновлення його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. 
Листом від 09.09.2019 №10/7-23221-19 Генеральної прокуратури України за підписом  першого заступника Головного військового прокурора відмовлено позивачу у поновленні на посаді  військового прокурора Чернігівського  гарнізону Центрального регіону України  та зазначено про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк.
13.10.2019 ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору заяву про оскарження  рішення першого заступника Головного військового прокурора про відмову у поновленні на роботі, у прохальній частині якої просив скасувати  наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського  гарнізону Центрального регіону України, яка зареєстрована у Генеральній прокуратурі за вх. № 215440-19 від 16.10.2019.
Листом Генеральної прокуратури України від 11.11.2019 № 10/7-23221-19  повідомлено позивача, що за результатами службового розслідування від 09.10.2014, проведеного Генеральною прокуратурою України встановлено факти неналежної організації ОСОБА_1 роботи на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України, суттєві порушення вимог галузевих наказів Генерального прокурора України, інших відомчих документів, Присяги працівника прокуратури, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, залучення військовослужбовців для здійснення не передбачених чинним законодавством функцій, а також позаслужбові стосунки з військовослужбовцем Збройних Сил України, тобто скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.
Наказом Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12дк ОСОБА_1 звільнено з посади військового  прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України  з позбавленням класного чину "радник юстиції" на підставі п.п. 2,6 ч.2 ст. 46-2 Закону України "Про прокуратуру", ч.1 ст.8, п.п. 1, 6 ст.9,  ст.. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України.
Листом Генерального прокурора України від 31.01.2020 № 06-23221-19 повідомлено позивача про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового  прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. Додатково зазначено, що  питання скасування наказу про звільнення заявника є предметом розгляду Апеляційного адміністративного суду м. Києва (справа №640/18439/19).
23.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до генерального прокурора із заявою щодо оскарження рішення заступника генерального прокурора - Головного військового прокурора про відмову в поновленні на роботі, у якій просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 року № 12 дк та поновити   позивача на посаді військового  прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
За результати розгляду даної заяви Генеральною прокуратурою України листом від 31.01.2020 за № 06/1/1-10174вих-20 повідомлено позивача про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника  на посаді військового  прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. Додатково зазначено, що  питання скасування наказу про звільнення заявника  є предметом розгляду Апеляційного адміністративного суду м. Києва (справа №640/18439/19).
21.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про неналежний розгляд його скарги від 23.12.2019 про скасування наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, яка зареєстрована  Генеральною прокуратурою України за вх. 60643-20 № 25.03.2020. Відповідно до змісту зазначеної заяви позивач просив  повідомити його належним чином про прийняте рішення за його скаргою від 23.12.2019 №270993-19.
Листом заступника Генерального прокурора України від 27.04.2020 вих. № 06-23221-19 повідомлено позивачу про  те, що  звернення від 26.03.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновлення  заявника на посаді, а також щодо незгоди з відповіддю виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби від 31.01.2020 розглянуто. Зазначено, що на теперішній час підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України не вбачається.
23.03.2020 ОСОБА_1 адресував Генеральному прокурору  заяву про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Кондратенко, яка зареєстрована Генеральною прокуратурою України за вх.№60946-20 від 26.03.2020. Відповідно  до змісту вказаної заяви позивач зазначив про незгоду із  рішенням виконувача обов`язків  начальника Департаменту  кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Кондратенко від 31.01.2020 та просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
Листом від 27.04.2020 №06-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача від 26.03.2020 повідомлено позивача про відсутність підстав для  скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновлення  заявника  на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
29.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 , яка зареєстрована Офісом Генерального  прокурора  02.06.2020 № 101764-20. В даній заяві позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
Листом від 12.06.2020 №07-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача реєстраційний номер №101764-20 від 02.06.2020 повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду аналогічних звернень листами Офісу Генерального прокурора від 31.01.2020 №06/1/1-10174 вих-20, від 27.04.2020 №06/1/1-38503вих-20 заявника детально проінформовано з указаного питання.
01.06.2019 позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою про неналежний розгляд його скарг від 23.12.2019 та від 21.03.2020 та просив повідомити  про прийняті рішення за його скаргами від 23.12.2019 та від 21.03.2020.
Листом Офісу Генерального прокурора України від 09.06.2020 №07.-23221-19 повідомлено позивача, що  за результатами розгляду його звернення від 23.12.2020 надано ґрунтовну відповідь листом Офісу Генерального прокурора України від 31.01.2020 № 06-23221-19. Крім цього, про результати  розгляду звернення від 21.03.2020 заявника проінформовано  листом  Офісу Генерального прокурора  від 27.01.2020 №06/1/1-38503 вих-20.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення по скаргах позивача та протиправністю дій заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 щодо залишення без розгляду скарги від 29.05.2020, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.       
Приписами статті 3 Закону  України "Про звернення громадян" зазначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.       
Разом з тим, статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Нормами статті 15 Закону України "Про звернення громадян" унормовано, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).       
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці,  осіб з інвалідністю внаслідок війни  розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.       
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Разом з тим, статтею 16 Закону України "Про звернення громадян" обумовлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.       
До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.
Статтею 19 вказаного Закону  передбачено обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.
Приписами статті 20 Закону України "Про звернення громадян" обумовлено, що Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.       
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Як вбачається із заяв ОСОБА_1 , що адресовані Генеральному прокурору України від 13.10.2019, від 23.12.2019, від 21.03.2020, від 23.03.2020, від 29.05.2020, позивачем було порушено питання щодо скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12 дк та поновлення його на посаді  військового прокурора Чернігівського гарнізону  Центрального  регіону  України.
Постановою Верховної ради України від 06.11.1991 № 1796-ХІІ затверджено Дисциплінарний статут прокуратури України (додається) і ввести його в дію з 1 грудня 1991 року, за винятком частини другої статті 16.
Приписами пунктів 14, 15 Дисциплінарного статуту прокуратури України обумовлено, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності може бути оскаржено працівником Генеральному прокурору України в місячний строк з дня ознайомлення з наказом.       
Генеральний прокурор приймає рішення по скарзі в десятиденний строк, а в разі проведення перевірки - не пізніше одного місяця з дня її надходження. Про прийняте рішення повідомляється працівнику, який звернувся зі скаргою.
Оскарження наказу не зупиняє приведення дисциплінарного стягнення.
Як вбачається з матеріалів справи, про результати розгляду звернення позивача від 13.10.2019 (надійшло 16.10.2029) його поінформовано листом від 11.11.2019 № 10/7-23221-19; звернення від 23.12.2019 (надійшло 27.12.2019) розглянуто 31.01.2020 за № 06/1/1-10174вих-20. Відповідь на звернення від 21.03.2020 (надійшло 26.03.2020) надано листом від 27.04.2020 № 06/1/1-38503вих-20, а про результати розгляду звернення від 01.06.2020 (надійшло 04.06.2020) повідомлено листом від 09.06.2020 № 07/1/151500вих-20. Звернення від 23.03.2020 (надійшло 26.03.2020) розглянуто листом від 27.04.2020 № 06/1/1-38503вих-20. Про результати розгляду звернення від 29.05.2020 (надійшло 02.06.2020 повідомлено листом від 12.06.2020 № 07/1/1-530017вих-20.
Щодо посилань позивача на недотримання відповідачем приписів  пункту 11 розділу ІІІ Інструкції про порядок  розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, зокрема щодо неприйняття рішення по скаргах позивача особистого Генеральним прокурором, колегія суддів зазначає наступне.
Наказом Генерального прокурора України від 20.12.2017 № 357 було затверджено Інструкцію про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, яка визначає порядок розгляду звернень громадян, запитів і звернень народних депутатів України, комітетів Верховної Ради України, депутатів місцевих рад (далі - звернення і запити), строки їх розгляду, а також основні вимоги до організації і проведення особистого прийому громадян у Генеральній прокуратурі України, у тому числі у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, регіональних, місцевих та військових прокуратурах (далі - органи прокуратури). 
Вказана  Інструкція  про порядок  розгляду звернень і запитів та особистого прийому  громадян в органах прокуратури України втратила чинність відповідно до наказу Генерального прокурора від 6 серпня 2020 року N 363 та станом на час звернення із відповідними заявами позивача не підлягала до застосування відповідачем.
Відтак, доводи позивача про те, що його звернення підлягали розгляду саме Генеральним прокурором з огляду на приписи Інструкції  про порядок  розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом від 20.12.2017 № 357 не приймаються судом до уваги.
Колегія суддів, з урахуванням доводів позову, зазначає, що при розгляді звернень позивача  відповідачем не було допущено бездіяльності, оскільки за результатом розгляду усіх звернень позивача Офісом генерального прокурора та Генеральною прокуратурою було надано відповіді, тобто фактично прийняті відповідні рішення за результатами їх розгляду. 
Крім того, відповідачем не було допущено порушення прав позивача, зокрема у вигляді неприйняття рішення по скаргах позивача про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та зобов`язати Генерального прокурора розглянути скаргу позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України №12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 від 27.04.2020, що позивачем спростовано не було.
Щодо вимоги про визнання протиправними дій заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 щодо залишення без розгляду скарги позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича АО від 27.04.2020, колегія суд зазначає, що у цій частині позовних вимог позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували залишення скарги  позивача від 29.05.2020 без розгляду.
Як вже зазначалось раніше, 29.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 , яка зареєстрована Офісом Генерального  прокурора 02.06.2020 № 101764-20. В даній заяві позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.
Листом від 12.06.2020 №07-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача реєстраційний номер №101764-20 від 02.06.2020 повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду аналогічних звернень листами Офісу Генерального прокурора від 31.01.2020 №06/1/1-10174 вих-20, від 27.04.2020 №06/1/1-38503вих-20 заявника детально проінформовано з указаного питання.
Відтак, зі змісту наданої позивачу відповіді вбачається, що заступником Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача  саме такого рішення прийнято не було.
Отже, твердження позивача про залишення його звернення без розгляду не відповідає змісту відповіді, що оформлена листом від 12.06.2020 №07-23221-19.
Щодо доводів позивача про те, що скарга від 29.05.2020 про скасування наказу та оскарження рішення заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 від 27.04.2020 у порушення вимог частини 4 статті 7 закону надано на розгляд  заступнику  Генерального прокурора ОСОБА_2 , рішення якого оскаржується, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про звернення громадян" забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. 
Варто зазначити, що  зі змісту заяви ОСОБА_1 , яка  адресована Генеральному прокурору України від 29.05.2020 вбачається, що позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12 дк та поновити його на посаді  військового прокурора Чернігівського гарнізону  Центрального  регіону  України, відтак порушене у заяві питання стосувалося не оскарження дій (бездіяльності) заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 , що у даному випадку спростовує твердження позивача про те, що заступником Генерального прокурора ОСОБА_2 було неправомірно розглянуто скаргу позивача на дії заступника Генерального прокурора ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається    до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                     
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.           
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року залишити без змін.           
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України. 

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Сорочко Є.О.

             Суддя                                                                                                     Чаку Є.В.