ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2024 р.	Справа № 440/6658/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024, (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський) по справі № 440/6658/24
за позовом      ОСОБА_1  
до     Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції    третя особа:        Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження ВП №70902342 від 26 квітня 2024 року.
В обґрунтування позову зазначив, що державний виконавець передчасно закінчив виконавче провадження, оскільки рішення суду, що перебувало на виконанні, не виконано боржником.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 позов задоволено.
Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (далі - апелянт), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що державним виконавцем були вчинені усі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо виконання судового рішення, проте у зв`язку з тим, що останнє неможливо виконати без участі боржника, відповідач прийняв постанову про  закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що невиплата стягувачу суми заборгованості, нарахованої на виконання судового рішення, не може вважатись його повним виконанням, оскільки виконавче провадження  закінчено не у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (фактичне виконання рішення суду згідно з виконавчим документом), а згідно п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону).
Зауважує, що має право, а не обов`язок звертатися до суду із заявами про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, його роз`яснення. При цьому звертає увагу, що судове рішення, яке перебуває на примусовому виконанні не потребує роз`яснень, оскільки є чітким та зрозумілим, а порядок та спосіб його виконання не підлягає зміні, оскільки  в такому випадку буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – третя особа) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримало вимоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, просило задовольнити апеляційну скаргу, судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, просили розгляд справи проводити за їх відсутності.
Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явились, колегія суддів вирішила продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження (ч. 9 ст. 205 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що постановою Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 816/1627/18, яка набрала законної сили зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року за справою №550/461/17, яка набрала законної сили, за період з 01 січня 2016 року по 27 грудня 2017 року. 
24.01.2023 позивачем до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області для примусового виконання пред`явлений виконавчий лист, виданий 04.10.2022 Полтавським окружним адміністративним судом (зв.б. а.с. 31).
01.02.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 70902342 за виконавчим листом по справі № 816/1627/18 та встановлено боржнику строк для виконання рішення суду - 10 робочих днів (зв.б. 32 – а.с. 33).
Під час виконавчого провадження державним виконавцем за невиконання судового рішення, зобов`язано боржника  виконати рішення протягом 10 робочих днів ,  попереджено про кримінальну відповідальність за його умисне невиконання та накладено штраф на боржника 17.02.2023 у сумі 5 100,00 грн та 13.03.2023 у розмірі 10 200,00 грн. (зв.б. а.с. 34 – а.с. 36).
14.03.2023 відповідач надіслав ГУ ПФУ в Полтавській області вимогу про надання інформації щодо виконання рішення суду (зв.б. а.с. 36 – а.с. 37).
У відповідь на вимогу пенсійним органом 05.04.2023 повідомлено державного виконавця про нарахування   ОСОБА_1 з 01.01.2018  доплати в сумі 10 001,41 грн. за період з 01.01.2016 по 31.12.2017. Включення заборгованості до Реєстру судових рішень за № 629381 для виплат за наявності відповідних додаткових бюджетних асигнувань на зазначені цілі (зв.б. а.с. 37 - а.с. 38). 
10.04.2023 відповідач на адресу ГУ Національної поліції України в Полтавській області направив повідомлення про вчинення службовими особами  пенсійного органу кримінального правопорушення з ознаками складу злочину передбаченого ст. 382 КК України (а.с. 39).
Також 11.04.2023 Відділ примусового виконання рішень направив до пенсійного органу вимогу про надання підтверджуючих документів щодо включення виплат за судовим рішенням до реєстру судових рішень з посиланням на Закон чи нормативно-правовий акт, на підставі якого здійснено включення судового рішення до відповідного реєстру; документів, що підтверджують здійснення перерахунку пенсії за вислугу років – 01.01.2018; інформації, на якій саме пенсії перебуває стягувач (зв.б. а.с. 39 – а.с. 40).
28.04.2023 пенсійний орган повідомив відповідача, що ОСОБА_1 з 27.03.2009 перебуває на обліку та отримує пенсію по інвалідності, призначеної згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». На виконання судового рішення,   ГУ ПФУ в Полтавській області проведено позивачу перерахунок пенсії по інвалідності та нараховано доплату в сумі 10 001,41 грн за період з 01.01.2016 до 31.12.2017. Станом на 28.04.2023 до Реєстру судових рішень за № 629553 для виплат за наявності відповідних додаткових бюджетних асигнувань на зазначені цілі. До листа додав розрахунок компенсації втрати частини доходу (а.с. 43-44).
04.10.2023 головний державний виконавець направив третій особі вимогу, зокрема, про виконання рішення суду (зв.б. а.с. 49 – а.с. 50).
23.10.2023 ГУ ПФУ в Полтавській області повідомило відповідача, що виконання рішення суду здійснено ним згідно норм бюджетного законодавства України в сфері пенсійного забезпечення (а.с. 52-53). 
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.04.2024 закінчено виконавче провадження № 70902342, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" (зв.б. а.с. 58 – а.с. 59).
Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що не здійснення боржником дій по виконанню рішення зобов`язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов`язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення. При цьому, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. Водночас у процесі виконання виконавчого листа державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій та не надано суду належних і допустимих доказів неможливості його виконання, що свідчить про передчасність закінчення виконавчого провадження згідно зі спірною постановою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина 1 ст. 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За правилами ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII  передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим  Законом  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 3  ст. 18 Закону № 1404-VIII  виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього  Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим  Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII  виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою  статті 63 цього Закону.
Частиною 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII  встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою  статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII  у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 3  ст. 63 Закону № 1404-VIII  виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Предметом спору у даній справі є правовідносини щодо прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 11 ч. 1  ст. 39 Закону № 1404-VIII.
Судом встановлено, що судовим рішенням у справі № 816/1627/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року за справою №550/461/17, яка набрала законної сили, за період з 01 січня 2016 року по 27 грудня 2017 року. 
ГУ ПФУ в Полтавській області, як боржником у виконавчому провадженні ВП 70902342, на виконання рішення суду у справі № 816/1627/18 з 01.01.2018 нарахована ОСОБА_1 доплата в сумі 10 001,41 грн. за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 та заборгованість включена до Реєстру судових рішень для виплат за наявності відповідних додаткових бюджетних асигнувань на зазначені цілі. 
Державним виконавцем з  метою примусового виконання рішення суду у справі № 816/1627/18  двічі накладено штраф на боржника (пенсійний орган) 17.02.2023 у розмірі 5 100,00 грн. та 13.03.2023  у подвійному розмірі - 10 200,00 грн.,  неодноразово надсилалися боржнику вимоги про виконання судового рішення, а також 10.04.2023  на адресу ГУ Національної поліції України в Полтавській області направлено повідомлення про вчинення службовими особами  пенсійного органу кримінального правопорушення з ознаками складу злочину передбаченого ст. 382 КК України.
На основі цих фактів, апелянт вважає, що державний виконавець вжив усіх заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», за результатами яких прийняв обґрунтовану й законну постанову про закінчення виконавчого провадження.
Колегія суддів не може погодитися з такими доводами скаржника з огляду на таке.
З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1  ст. 39 Закону №1404-VIII  можливе у разі настання випадку, визначеного ч. 3 ст. 63 Закону №1404-VIII, яка, у свою чергу, регламентує порядок виконання рішень немайнового характеру. У справі, що розглядається, судове рішення, яке примусово виконується, містить зобов`язання  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, що виключає його приналежність до рішень немайнового характеру.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що ч. 3 ст. 63 Закону №1404-VIII  встановлює обов`язок виконавця закінчити виконавче провадження лише у випадку неможливості здійснення примусового виконання рішення немайнового характеру без участі боржника.
Окрім того, враховуючи приписи  ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а його невиконання - тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої  статті 9 Конституції України  стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже,  Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод  є частиною національного законодавства України відповідно до положень  статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
При цьому, колегія суддів вказує, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених  Законом  заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, колегія суддів враховує, що  Законом № 1404-VIII  на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені  Законом № 1404-VIII  заходи в межах встановлених повноважень.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Частиною 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII  визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього  Закону; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим  Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.
При цьому відповідач не надав доказів на підтвердження факту неможливості виконання судового рішення без участі боржника.
Доводи апелянта щодо наявності у відповідача права, а не обов`язку звертатися до суду із заявами про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, його роз`яснення колегія суддів вважає такими, що не спростовують не вжиття державним виконавцем всіх заходів в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення. 
Колегія суддів зазначає, що згідно установлених обставин справи, судове рішення у справі № 816/1627/18 виконано не у повному обсязі, отже відповідно до вимог  Закону України «Про виконавче провадження»  державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки його виконання у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №340/5200/21, від 08 грудня 2022 року у справі №457/359/21, від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19, від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18, від 13 грудня 2021 року у справі №520/6495/2020, від 26 жовтня 2023 року у справі № 420/1511/23.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідач діяв не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому постанова від 26.04.2024 є протиправною та підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 по справі № 440/6658/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій