ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                             
 
26 червня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 343/1656/15
провадження № 61-16645св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Керніцького І. І., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів:          Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву банк мотивував тим, що 28 березня 2008 року між ним та           ОСОБА_1 укладений кредитний договір № IFDWGA0000000034, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 28 050 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у строки та в порядку, встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном повернення - до 28 березня 2028 року.
Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 .
Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 квітня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , між АТ КБ «ПриватБанк»  і ОСОБА_3 укладені договори поруки. 
У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань позичальником, утворилася заборгованість, яка станом на 01 липня 2015 року становила 44 048,64 доларів США, із яких: 23 479,53 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 236,51 доларів США -проценти, 37,33 доларів США - комісія; 17 186,38 доларів США - пеня, а також штрафи відповідно до умов договору: 11,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 096,99 доларів США - штраф (процентна складова). 
03 липня 2015 року банк направив на адресу відповідачів письмову вимогу, яка залишена без задоволення. 
 
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало уточнену позовну заяву, в якій просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість, яка станом на 01 липня 2015 року складає 44 048,64 доларів США, що еквівалентно 925 021,49 грн, яка складається із: 23 479,53 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 236,51 доларів США -проценти, 37,33 доларів США -комісія; 17 186,38 доларів США - пеня, а також штрафи відповідно до умов договору: 11,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 096,99 доларів США - штраф (процентна складова).
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області                  від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 26 862,26 доларів США (що в еквіваленті становить 564 107,46 грн) за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та 3 654,00 грн судового збору. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня    2019 року заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
 
Рішенням Долинського районного суду Iвано-Франкiвської області від 07 вересня 2020 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи                              не здобуто доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач, як на підставу заявлених позовних вимог, оскільки згідно з висновком судово-економічної експертизи неможливо визначити розмір заборгованості за вказаним кредитним договором.
 
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою до кредитного договору від 29 квітня 2013 року за основною сумою кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, станом на 01 липня 2015 року, у розмірі 24 402,78 доларів США, яка складається із: строкової заборгованості за тілом кредиту - 22 631,01 доларів США, простроченої заборгованості за тілом кредиту - 570,09 доларів США, процентів - 179,01 доларів США, прострочених процентів - 1 022,67 доларів США, пені - 3 109,18 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_1 та у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року               у частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 ,                ОСОБА_3 скасовано.
Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції у частині вимог, заявлених до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Верховний Суд указав, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки             у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, якщо умовами кредитного договору визначено, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісяця відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору), що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 8.1). 
Верховний Суд вказав, що з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду 11 серпня               2015 року.
Апеляційний суд на наведені норми матеріального права та обставини справи належної уваги не звернув, оцінки їм не надав, не з`ясував, чи не пропущений позивачем шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителів                 у частині певних щомісячних платежів за кредитним договором.
Верховний Суд указав про необхідність прийняти до уваги те, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, що необхідно враховувати при розгляді справи та здійсненні розрахунку заборгованості відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .   
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року у частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року у частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення таких вимог.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою № 1 до кредитного договору                    від 29 квітня 2013 року за основною сумою кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, станом на 01 липня 2015 року у розмірі 24 402,78 доларів США, що складається із: строкової заборгованості за тілом кредиту - 22 631,01 доларів США, простроченої заборгованості за тілом кредиту - 570,09 доларів США, заборгованості за нарахованими процентами - 179,01 доларів США, заборгованості за простроченими процентами - 1 022,67 доларів США, пеня - 3109,18 грн. 
 
У задоволенні решти вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вимог, заявлених до ОСОБА_2 , та змінюючи це рішення у частині вимог, заявлених до ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції вказав, що після укладення поручителями договорів поруки, процентна ставка за кредитним договором від 28 березня 2008 року не змінювалась, обсяг відповідальності поручителів не збільшувався, отже, зобов`язання за договорами поруки не припинились у повному обсязі на підставі частини першої статті 559 ЦК України, і поручителі повинні нести відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору, чим спростував доводи апеляційної скарги щодо припинення договорів поруки у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їхньої згоди.
 
Що стосується питання припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, суд апеляційної інстанції послався на пункт 11 договорів поруки, згідно з яким цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, тому дійшов висновку про те, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. 
 
Апеляційний суд встановив, що 11 серпня 2015 року, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема до поручителя ОСОБА_2 , тому суд дійшов висновку про те, що банк пред`явив вимогу до поручителя ОСОБА_2 про виконання нею солідарного з боржником зобов`язання за договором в судовому порядку у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, тому скасував в цій частині рішення суду першої інстанції та прийняв свою постанову про часткове задоволення позову банку.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що з позовними вимогами до ОСОБА_1 (позичальник), ОСОБА_2 (перший поручитель), ОСОБА_4 (іпотекодатель)  про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів і пені АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 11 серпня 2015 року, чим змінило строк виконання основного зобов`язання. З огляду на те, що вимоги до другого поручителя ОСОБА_3 були пред`явлені банком лише 17 липня 2019 року (дата подання уточненої позовної заяви), тобто поза межами шестимісячного строку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні таких вимог, оскільки така порука є припиненою у зв`язку із закінченням строку її чинності за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Короткий зміст касаційної скарги
 
У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у частині відмови у стягненні заборгованості з поручителя ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про  задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
27 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2024 року справу призначено до розгляду                   у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19) , від 28 квітня 2022 року у справі № 185/10409/15, (провадження № 61-6890св20), від 24 травня 2022 року у справі № 754/11448/15 (провадження № 61-5317св21), від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/10484/16-ц (провадження № 61-4254св22).
 
Заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у стягненні боргу з поручителя ОСОБА_5 , уважав, що порука припинена, але при цьому не врахував, що сторони договору поруки від 29 квітня 2013 року у пункті 12 визначили строк чинності поруки. Тобто погодили, що порука ОСОБА_3 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Банк вважає, що оскільки перша вимога про повернення заборгованості була направлена всім, в тому числі поручителю ОСОБА_3 , 08 липня 2015 року, то, відповідно, порука припиняється 08 липня 2020 року (з урахуванням вказаного у договорі поруки п`ятирічного строку), а позовна вимога до поручителя пред`явлена 17 липня 2019 року, тобто у встановлений договором строк.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив, у якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № IFDWGA0000000034, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит строком до 28 березня 2018 року у розмірі 28 050 доларів США, із яких: 25 000 доларів США - на споживчі цілі, 3 050 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктах 2.1.3, 2.2.7 цього  договору зі сплатою за користування кредитом процентами у розмірі 1,00%                           на місяць (12 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди                     за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту                      в момент його надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 8.2 цього договору, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами                      у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.
 
Визначено періоди сплати з 10 до 15 числа кожного місяця. У період сплати позичальник повинен був надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі                    368,18 доларів США.
 
У пунктах 5.1, 5.2, 8.4 кредитного договору передбачена неустойка при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту у вигляді пені у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочки,                             але не менше 1 гривні.
 
У пункті 5.3 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.
 
Із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 01 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, а 24 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 ,   ОСОБА_2 - договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
29 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034, згідно з якою сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору: 
1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, зменшено до 17 050,57 доларів США,                  а саме: проценти -  0 доларів США, комісія - 0 доларів США, пеня - 17 050,57 доларів США. 
2. Згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17 050,57 доларів США. 
3. Викладено пункт 8.1 договору у такій редакції: 
«8.1. банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк                        з 28 березня 2008 року до 25 травня 2023 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 34 696,19 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі                9 696,19 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,13 % на місяць на суму залишку заборгованості                    за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди                     за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 цього договору. 
Періодом сплати вважати період з «10» по «15» число кожного місяця. 
Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що здійснюється в момент видачі кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 402,26 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентів, винагороди, комісії. 
Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1). 
Погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до цієї додаткової угоди). Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. 
У разі порушення позичальником строків зі сплати процентів за користування кредитом та винагород, зазначених у договорі, сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом та винагород, передбачених договором, далі плата за кредитом, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань зі сплати плати за кредитом сплачує банку неустойку: у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених процентів за користування кредитом; у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором».
 
Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором       від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою до нього,          29 квітня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладені договори поруки.
Відповідно до пунктів 4 даних договорів поруки, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
 
Згідно з пунктом 16 договорів поруки від 29 квітня 2013 року предметом цих договорів є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання      ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою від 29 квітня 2013 року до кредитного договору № IFDWGA0000000034 від 28 березня 2008 року, згідно з яким кредитор надає боржнику кредит у сумі 34 696,19 доларів США, а боржник повинен: виконати зобов`язання із повернення кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 34 696,19 доларів США у строк з 28 березня 2008 року до 25 травня 2023 року включно; сплати проценти за користування кредитом у розмірі 13,56 % за рік у період сплати з 10 до 15 числа кожного місяця; щомісячно у період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі згідно з графіком погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, процентами, комісією; сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов та строків, передбачених кредитним договором; сплати пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. При цьому проценти за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату сплати. Виконання зобов`язань зі сплати процентів, винагороди за надання фінансового інструменту та комісії за користування кредитом, а також сплати інших винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодовувати збитки, витрати у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.
 
Згідно з пунктом 11 договорів поруки від 29 квітня 2013 року ці договори набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
Відповідно до пункту 12 договорів поруки від 29 квітня 2013 року порука за цими договорами припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
 
Встановлено та визнається сторонами, що до 2015 року позичальник сплачував кредит згідно з графіком. Прострочення чергового платежу відбулося 16 березня 2015 року.
03 липня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направило позичальнику ОСОБА_1 , поручителю ОСОБА_2 , поручителю ОСОБА_3 повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року               № IFDWGA0000000034 у сумі 19 718,02 доларів США та необхідність її погашення з метою уникнення звернення з позовом до суду. 
 
11 серпня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до відповідачів ОСОБА_1 (позичальника), ОСОБА_2 (поручителя) та ОСОБА_4 (іпотекодавця), а з позовом до поручителя ОСОБА_3 - 17 липня 2019 року (при уточненні позовних вимог).
 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 01 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 склала 44 048,64 доларів США, що за курсом 21,00 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 липня 2015 року - 92 5021,49 грн, яка складається із: 23 479,53 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 236,51 доларів США - проценти, 37,33 доларів США - комісія, 17 186,38 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов договору: 11,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 096,99 доларів США - штраф (процентна складова).
 
Крім того, банк, на підтвердження здійснення операцій за кредитним договором          від 28 березня 2008 року надав: виписки за рахунками ОСОБА_1 за періоди                          з 28 березня 2008 року до 30 грудня 2015 року, з 01 квітня 2008 року до 19 червня 2019 року, з 01 квітня 2008 року до 03 жовтня 2019 року, з 28 березня 2008 року до 26 грудня 2019 року, копії меморіальних ордерів підтвердження операцій за кредитним договором.
 
Відповідно до Висновку № 7, складеного 29 травня 2020 року судовим експертом ТОВ «Судово-експертне бюро України» на виконання ухвали Долинського районного суду від 29 січня 2020 року, встановлено таке.
1. Розрахунок розміру заборгованості ОСОБА_1 , складений АТ КБ «ПриватБанк», не відповідає даним бухгалтерського обліку банку та умовам кредитного договору        від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034. 
2. Встановити документально підтверджений розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком станом на 29 квітня 2013 року з урахуванням базових умов кредитного договору від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 у частині розміру процентної ставки не надається за можливе. 
3. Встановити документально підтверджений розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком станом на 01 липня 2015 року з урахуванням базових умов кредитного договору від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 у частині розміру процентної ставки та додаткової угоди до договору від 29 квітня 2013 року                              не надається за можливе. 
4. Документально підтверджений розмір реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожання кредиту, на момент укладення кредитного договору від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034, відповідно, складає                  17,00 % та 24 011,80 доларів США.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у справі призначено додаткову судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
 
Відповідно до висновку №2616/21-28/917/918/22-28/6271-6273/22-72, складеного 28 березня 2022 року експертами Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, за результатами проведеної додаткової судово-економічної експертизи встановлено таке.
 
1. У межах наданих на дослідження документів заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою до кредитного договору від 29 квітня 2013 року за основною сумою кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, розрахованої у межах одного року, станом на 01 липня 2015 року, з урахуванням початкової суми виданого кредиту у розмірі 25 000 доларів США та з урахуванням наданих на дослідження документів щодо видачі та погашення кредиту, а також з урахуванням вихідних даних, які зазначені в ухвалі суду про призначення додаткової економічної експертизи, розрахунково підтверджується у розмірі 23 279,06 доларів США та 3 109,18 грн, із яких: 21 516,11 доларів США - строкова заборгованість за тілом кредиту; 619,06 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 170,19 доларів США -проценти; 973,70 доларів США - прострочені проценти; 3 109,18 грн - пеня.
 
2. У межах наданих на дослідження документів заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою до кредитного договору від 29 квітня 2013 року за основною сумою кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, розрахованої у межах одного року, станом на 01 липня 2015 року, з урахуванням початкової суми виданого кредиту в розмірі 25 000 доларів США, збільшенням суми виданого кредиту до 25 865,62 доларів США з дати укладення додаткової угоди (29 квітня 2013 року) та з урахуванням наданих на дослідження документів щодо видачі та погашення кредиту, а також з урахуванням вихідних даних, які зазначені в ухвалі суду про призначення додаткової економічної експертизи, розрахунково підтверджується в розмірі 24 02,78 доларів США та 3 109,18 грн, із яких: 22 631,01 доларів США - строкова заборгованість за тілом кредиту; 570,09 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 179,01 доларів США -нараховані проценти; 1 022,67 доларів США - прострочені проценти; 3 109,18 грн - пеня.
 
3. У межах наданих на дослідження документів, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою до кредитного договору від 29 квітня 2013 року за основною сумою кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, розрахованої в межах одного року, станом на 01 липня 2015 року, з урахуванням умов договору і додаткової угоди та наданих на дослідження документів щодо видачі та погашення кредиту, розрахунково підтверджується у розмірі 22 972,19 доларів США та 3 109,18 грн,             із яких: 21 211,64 долари США - строкова заборгованість за тілом кредиту; 616,75 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 167,78 доларів США -проценти; 976,01 долари США - прострочені проценти; 3 109,18 грн -пеня.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                 і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вимог банку до поручителя ОСОБА_3 з урахуванням частини першої статті 417 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позичальник, як і поручителі, зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Проте у пункті 11 договору поруки визначено, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором і не є встановленням сторонами строку припинення поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор протягом цього строку не пред`явить вимоги до поручителя.
 
З урахуванням фактичних обставин справи, умов договору поруки, Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанцій з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки                не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання за спірним кредитним договором, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
У справі, яка переглядається, сторони договору поруки від 29 квітня 2013 року визначили строк чинності поруки у пункті 12, погодивши, що порука ОСОБА_3 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором від 28 березня 2008 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (том 1, а. с. 20).
 
Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви рішення суду першої у частині відмови банку у задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_3 , встановив, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 11 серпня 2015 року, однак вимогу до поручителя банк пред`явив 17 липня 2019 року, тобто поза межами шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тому порука у зв`язку із закінченням строку її дії чинності згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України припинена. 
 
Однак, аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.
 
Зазначений правовий висновок висловлено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року          у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19), на яку, як на підставу касаційного оскарження, посилається заявник.
 
Таким чином, визначивши у пункті 12 договору поруки від 29 квітня 2013 року, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, сторони погодили п`ятирічний строк чинності поруки.
 
Строк повного погашення кредиту умовами кредитного договору, з урахуванням додаткової угоди, було визначено до 25 травня 2023 року. 
 
Однак з позовом до позичальника ОСОБА_1 , поручителя ОСОБА_2 , іпотекодавця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом, процентів, пені  банк звернувся 11 серпня 2015 року.
 
Тобто, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором                     з 25 травня 2023 року на 11 серпня 2015 року.
 
Позов до поручителя ОСОБА_3 банк пред`явив в уточненій позовній заяві                       17 липня 2019 року.
 
Отже, звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_3 17 липня 2019 року відбулося у межах строку чинності поруки (5 років з дня настання терміну повернення кредиту), тому порука ОСОБА_3 не є припиненою.
 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження                         № 14-10цс18)).
 
Отже, у межах строку кредитування, до 11 серпня 2015 року, позичальник               ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачу кредит, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та пеню.
 
Таким чином, кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися         11 серпня 2015 року, як і припинилося право банку нараховувати проценти та пеню за кредитним договором.
 
Із матеріалів справи встановлено, що розмір заборгованості за основною сумою кредиту, процентами, пенею у загальному розмірі  становить 24 402,78 доларів США, розрахований у висновку додаткової судової економічної експертизи від 28 березня 2022 року з урахуванням умов додаткової угоди до кредитного договору і відображений у пункті 2 висновку, який стягнуто постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» з позичальника ОСОБА_1 , і яка в цій частині сторонами не оскаржувалася. 
 
При цьому суд ураховує, що прострочення чергового платежу за умовами кредитного договору позичальником відбулося 16 березня 2015 року.
 
Отже, зважаючи на солідарний характер зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_3  перед банком, відповідач ОСОБА_3 має відповідати перед позивачем разом із ОСОБА_1 за неналежне виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором, тобто позовні вимоги у визначеній судом сумі мають бути задоволені  щодо ОСОБА_3 .  
 
Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 травня 2022 року у справі № 754/11448/15 (провадження № 61-5317св21), від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/10484/16-ц (провадження № 61-4254св22), на які як на підставу касаційного оскарження посилається банк.
 
Доводи касаційної скарги про стягнення комісії за користування кредитом та штрафів, передбачених умовами кредитного договору, є необгрунтованими з огляду на таке.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
 
З урахуванням того, що на час укладення кредитного договору від 20 грудня             2007 року зі змінами, внесеними додатковою угодою від 29 квітня 2013 року, діяли частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії (винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % щомісячно) є нікчемними, тому вимога про стягнення комісії у розмірі 37,33 доларів США задоволенню не підлягає, і суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні такої вимоги. .
 
Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків сплати процентів за користування кредитом, нарахованих за один і той самий період суперечить положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (див. постанови Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 207/5010/15-ц (провадження № 61-9103св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15-ц (провадження № 61-38609св18).
 
Зважаючи на те, що заборонена подвійна відповідальність за одне і те саме порушення, не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення з відповідачів штрафів, передбачених умовами кредитного договору від 20 грудня 2007 року.
 
Таким чином, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні штрафів, передбачених умовами договору. 
 
Верховний Суд зазначає, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду          від 22 листопада 2022 року в частині часткового задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2  не оскаржувалась сторонами і набрала законної сили.
 
Предметом касаційного перегляду є лише судові рішення у частині позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_3 . 
Проте у силу положень статті 543 ЦК України відповідальність кожного поручителя є солідарною з позичальником, а тому є необхідність зазначення у резолютивній частині судового рішення про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_3 .
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині підлягають скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором із солідарного боржника ОСОБА_3 . 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Згідно частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно пункту «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції.
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» за подачу касаційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 7 308,00 грн.
Верховний Суд частково задовольнив позов банку у розмірі 55 % від заявленої позовної вимоги.
Отже, з ОСОБА_3 на користь банку слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, у розмірі 4 019,40 грн.
 
Керуючись статтями 400, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня          2023 року у частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року № IFDWGA0000000034 та додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 29 квітня 2013 року у розмірі 24 402,78 долари США, яка складається із: строкової заборгованості за тілом кредиту - 22 631,01 доларів США, простроченої заборгованості за тілом кредиту - 570,09 доларів США, процентів - 179,01 доларів США, прострочених процентів -                     1 022,67 долари США та пені - 3 109,18 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4 019,40 (чотири тисячі дев`ятнадцять гривень 40 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                       Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець