ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 липня 2024 року
м. Київ
справа № 449/108/22
провадження № 51-7 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                  ОСОБА_4 , 
прокурора                                                      ОСОБА_5 , 
захисника                                                        ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),
засудженого                                                  ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6   на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 19 червня 2023  року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022142450000001, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч. 1 ст.358,                                    ч. 4 ст. 358 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Перемишлянського районного суду  від 19 червня 2023 року ОСОБА_7     засуджено   за: 
- ч.5 ст. 27  ч. 1 ст. 358  КК України до покарання у виді штрафу в розмірі триста п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5950 грн;
- ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань, ОСОБА_7   визначено  остаточне покарання у виді у виді штрафу в розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить   6800 грн. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та  речових доказів у провадженні.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін. 
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , маючи умисел на виготовлення підробленого посвідчення водія, в кінці березня 2021 року, використовуючи відомості, розміщені на сторінці інтернет-сайту, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,  надав невстановленій досудовим розслідуванням особі, свої персональні дані про особу, а саме: свої паспортні дані, свою фотографію, фотографію підпису необхідні для виготовлення підробленого посвідчення водія.
В подальшому, в квітні 2021 року ОСОБА_7 у  відділенні  №1 «Нової Пошти», що розташоване по АДРЕСА_2 , через поштове відправлення від невстановленої досудовим розслідуванням особи, отримав підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 , та довідку РСЦ МВС м. Києві (ТСЦ №8044) про право управління ТЗ категорій А, В, виданих на ім`я ОСОБА_7 .
Крім того, 04 січня 2022 року близько 14:40 год, ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом марки «BA3-21063», по АДРЕСА_3 ,  будучи зупиненим працівниками СРПП ВНП №2 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області, виконуючи законну вимогу інспектора поліції, діючи умисно, достовірно знаючи, що наявне у нього посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 є підробленим,  пред`явив підроблений документ працівникам поліції, таким чином використав вказаний документ. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
Зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27  ч.1 ст. 358, ч.4 ст.358 КК України  тому, що не доведено   наявності  у нього умислу на пособництво у виготовленні  підробленого посвідчення водія, а також умислу  на використання  завідомо підробленого офіційного документу. 
Вважає, що вину його підзахисного у  вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не доведено поза розумним сумнівом.
В основу  обвинувального вироку покладено недопустимі докази тому, що сторона обвинувачення неналежно виконала вимоги ст. 290 КПК України, оскільки у протоколі про надання доступу до  матеріалів досудового розслідування від 28.01.2022 не конкретизовано кількість аркушів наданих матеріалів на ознайомлення та не зазначено з якими речовими доказами ознайомився підозрюваний, відтак не можливо встановити чи були відкриті матеріали в повному обсязі. 
Протокол  огляду місця події від 04.01.2022  є недопустимим доказом через те, що  слідча дія проведена до внесення відомостей про кримінальне правопорушення  в ЄРДР, а такі  були внесені до ЄРДР  лише наступного дня після її проведення.  
Вказує, що всупереч вимог ст.364 КПК України в місцевому суді обвинувачений був позбавлений права на виступ в судових дебатах.  
Також, на думку захисту,  в суді першої інстанції було порушено таємницю наради суддів, оскільки суддя  під час перебування в нарадчій кімнаті виносив рішення по інших справах.
Крім того, оскаржуваний вирок містить суперечності між мотивувальною та резолютивною частиною у яких суд по-різному зазначив розмір штрафу, призначений за ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України, а саме  в  мотивувальній частині -  200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в резолютивній  - 350.    
Суд апеляційної інстанції допущені порушення проігнорував та в ухвалі не дав належних відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту, чим порушив вимог  ст. 419 КПК України. 
Посилається на невідповідність судових рішень вимогам статей 370 КПК України через їх незаконність  та не обґрунтованість.   
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7  та захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити.    
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту, заперечував проти її задоволення. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При  перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими   (ст. 89 КПК України).
Місцевий суд відповідно до критеріїв, установлених статтями 85-90, 94 КПК України, належним чином дослідив та оцінив надані стороною обвинувачення докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358  КК України. З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
Суди зазначили, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України повністю доведена поза розумним сумнівом: рапортом працівника поліції щодо виявлення у ОСОБА_7 посвідчення водія з явними ознаками підробки, а посвідчення з даною серією та номером числиться за громадянином ОСОБА_8 ; протоколом огляду місця події  від 04.01.2022, згідно якого під час огляду в райвідділі   у ОСОБА_7 вилучено:  посвідчення водія « НОМЕР_1 » на ім`я ОСОБА_7 , довідку РСУ МВС в м. Києві про право ОСОБА_7 керувати транспортними засобами категорії «А» і «В»., конверт з ІНФОРМАЦІЯ_2 отримувач ОСОБА_7 ;   висновком експерта від 19.01.2022 встановлено, що посвідчення водія « НОМЕР_1 » видане на ім`я ОСОБА_7 виготовлено не поліграфічним підприємством, що здійснює виготовлення бланків типових документів та не відповідає аналогічним документам даного типу, що перебувають в офіційному обігу на території України; протоколом огляду речей і документів від 10.01.2022 згідно якого оглядом розділу сайту Нової Пошти  встановлено, що 09.04.2021 відправлення №20450368920734 було отримано ОСОБА_7 та грошовий переказ видано одержувачу ОСОБА_9 ; протоколом огляду речей і документів від 28.01.2022  зафіксовано огляд переписки в додатку Інстаграм мобільного телефону ОСОБА_7 , згідно якої 27 березня обвинувачений переписуючись з користувачем під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » надавши своє фото та копію паспорта замовив в останнього за 7000 грн. посвідчення водія категорії «А» і «В»; постановою від 04.01.2022  про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом без ременя безпеки; листом ТСЦ МВС №4643 від 18.01.2022 про те,  що ОСОБА_7 посвідчення водія не отримував; договором від 17.12.2021 року, згідно якого ОСОБА_7 зарахований на навчання з 17.12.2021 року, на підготовку водія категорії «В, С». 
При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях засудженого складу кримінальних правопорушень, передбачених   ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358,  ч. 4 ст. 358 КК України. 
Апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, в тому числі й щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, і як наслідок відсутності в діях складу кримінальних правопорушень через відсутність суб`єктивної сторони, що є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, надав на  них вичерпну відповідь та з наведенням докладних мотивів залишив її без задоволення, належним чином обґрунтувавши прийняте рішення.
З таким висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Позиція захисника щодо недоведеності наявності у засудженого умислу на пособництво у виготовленні  підробленого посвідчення водія, а також умислу  на використання  завідомо підробленого офіційного документу  є необґрунтованою та повністю спростовується матеріалами кримінального провадження. 
Порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами є загальновідомим та  закріплений у Положенні, завтердженому постановою Кабміну №340 від 08 травня 1993 року (далі - Порядок).
Пунктом 16 Порядку чітко визначено, що посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС. 
Процедура підготовки водіїв транспортних засобів на території України є офіційною та  закріплена законодавцем у Порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, що затверджений Постановою кабміну № 487 від 20 травня 2009 року. 
Для отримання посвідчення водія особа повинна пройти відповідну підготовку, а також скласти теоретичний та практичний іспити  у держаному  органі  виконавчої  влади, а саме в  територіальному сервісному центрі МВС. При цьому іспити  приймаються уповноваженими працівниками  сервісних центрів МВС, на яких згідно з посадовими обов`язками покладено функції з прийняття іспитів для отримання права керування транспортними засобами.
До  складення практичного іспиту допускається особа, яка успішно склала теоретичний іспит (у передбачених цим Положенням випадках) та пройшла відповідну підготовку з практичного керування транспортним засобом в акредитованому закладі.
Із встановлених судом фактичних обставин вбачається, що характер дій          ОСОБА_7 був спрямований саме на підробку офіційного документа 
- посвідчення водія для подальшого його використання з метою створення видимості наявності у нього посвідчення водія та, відповідно із цим, права на керування транспортними засобами категорії «А» та  «В», оскільки, ОСОБА_7  достовірно знав про відсутність у нього відповідного права, а також про регламентований чинним законодавством порядок видачі посвідчення водія. Засуджений теоретичне навчання та відповідну підготовку з практичного керування транспортним засобом в акредитованому закладі не проходив, теоретичного та практичного іспитів  у сервісному центрі МВС не здавав. Але при цьому, він реалізуючи свої злочинні наміри, зв`язався із невстановленою досудовим розслідуванням особою, контактні дані якої самостійно відшукав за допомогою мережі Інтернет, та за винагороду у розмірі 10000 гривень домовився із нею щодо спільного виготовлення підробленого посвідчення водія. Тобто, вони узгодили зміст виконуваних функцій кожного, обговорили деталі виготовлення посвідчення водія та  суму винагороди. 
В подальшому ОСОБА_7 ,  діючи умисно, за попередньою змовою із цією особою, виконав свою роль у  вчиненні підроблення офіційних документів, повідомивши їй свої анкетні дані, а також надіславши свої копію паспорту,  фотокартку та фото зі зразком підпису.
У свою чергу, невстановленою особою безпосередньо виготовлено підроблений офіційний документ за замовленням ОСОБА_7 за допомогою спеціального обладнання з використанням наданих ним даних, який згодом було ним отримано у відділенні «Нової Пошти»  АДРЕСА_4 .
Тобто дії як ОСОБА_7 ,  так і невстановленої слідством особи, були охоплені спільним умислом на виготовлення підробленого офіційного документу, з розподілом функцій.
Заслуговує на увагу і той факт, що обвинувачений станом на 14.01.2022 був зареєстрований у групі № 314 по підготовці водіїв категорії «С» з 31.12.2021, що підтверджено листом Перемишлянського РСТК ТСО України від 19.01.2022. Ця обставина також підтверджує, що  ОСОБА_7 знав   про загальновідомий  порядок отримання посвідчення водія і для отримання посвідчення категорії «С» уже вчиняв законні дії, відповідно до встановленого порядку. 
Саме тому з боку засудженого в даному випадку наявний не лише умисел на пособництво у виготовленні  підробленого посвідчення водія, а й умисел на використання підробленого посвідчення водія.   
За таких обставин дії  ОСОБА_7 правильно кваліфіковано зач.5 ст. 27 ч.1 ст.358,               ч. 4 ст. 358 КК України.  
Захисник скаржиться на те, що в основу вироку покладено недопустимі докази тому, що  сторона обвинувачення неналежно виконала вимоги  ст. 290 КПК України.  
За змістом норм частин 2, 12 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Сторона захисту під час судових розглядів кримінального провадження місцевим судом  ( яких у цьому провадженні було два) під час дослідження доказів взагалі не вказувала,  який  конкретно доказ не було відкрито підозрюваному в порядку                        ст. 290 КПК України та не вимагали застосування наслідків не відкриття такого доказу. Аргументи касаційної скарги адвоката з цього приводу зводяться лише до припущень про можливе не відкриття  всіх  матеріалів досудового розслідування, оскільки  у протоколі про надання доступу до  матеріалів досудового розслідування від 28.01.2022 не конкретизовано кількість аркушів наданих матеріалів на ознайомлення та не зазначено з якими речовими доказами ознайомився підозрюваний. У той же час, зі змісту протоколу про надання доступу, ознайомлення та отримання копій  матеріалів досудового розслідування від 28.01.2022 видно,  що підозрюваному ОСОБА_7             28 січня 2022 року  було надано доступ  до матеріалів досудового розслідування №12022142450000001 в прошитому та пронумерованому вигляді в одному томі. Підозрюваний ОСОБА_7 підтвердив факт ознайомлення та отримання копій вказаних матеріалів своїми підписами у протоколі. При цьому, жодних заяв, зауважень чи клопотань підозрюваний не висловлював.  
Доводи захисника про недопустимість протоколу огляду місця події  від 04.01.2022   через те, що слідчу дію проведено до внесення відомостей до ЄРДР, були предметом належної перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.      
Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.   
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється невідкладно після огляду.
Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що підставою для проведення огляду місця події слугував рапорт працівника поліції від 04.01.2022, про те, що 04.01.2022  було зупинено транспортний засіб марки «BA3-21063» під керуванням ОСОБА_7 та  у останнього виявлено  посвідчення водія НОМЕР_1 з явними ознаками підробки та встановлено, що посвідчення водія з даною серією і номером числиться за громадянином ОСОБА_8 . З метою з`ясування характеру події, а також фіксації та вилучення речових доказів, працівниками поліції було   проведення огляд , під час якого  у ОСОБА_7 вилучено посвідчення водія « НОМЕР_1 » на ім`я ОСОБА_7 , довідку РСУ МВС в м. Києві про право ОСОБА_7 керувати транспортними засобами категорії «А» і «В», конверт з ІНФОРМАЦІЯ_2 отримувач ОСОБА_7 , які в подальшому у встановленому порядку було визнано речовими доказами у провадженні. Тобто, зазначена слідча дія була невідкладною.  Вимоги КПК України дотримані.     
Щодо доводів сторони захисту про те, що обвинувачений всупереч вимог ст. 364 КПК України був позбавлений права на виступ в судових дебатах слід зазначити таке. 
Судові дебати - це самостійна частина судового розгляду кримінального провадження, коли учасники, які зазначені в ч.1 ст. 364 КПК України, виступають з  промовами, в яких вони дають оцінку діям обвинуваченого, аналізують досліджені в суді докази, наводять аргументи стосовно їх належності і допустимості, висловлюють висновки щодо доведеності чи недоведеності винуватості чи невинуватості обвинуваченого, щодо кваліфікації дій, міри покарання, вирішення цивільного позову та інших питань, що їх повинен вирішити суд при постановленні вироку. 
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що лише  фактичне позбавлення можливості сторони виступити в судових дебатах визнається істотним порушенням вимог КПК України  (до прикладу постанови ВС у справах №311/793/14-к, №643/2909/17). 
В даній конкретній справі не встановлено факту позбавлення  місцевим судом  права обвинуваченого ОСОБА_7  на виступ в судових дебатах. Навпаки, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд, дотримуючись вимог ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, надав можливість як стороні обвинувачення так і стороні захисту  виступити з промовою в судових дебатах. Від сторони захисту таким правом скористався лише захисник ОСОБА_6 , а обвинувачений ОСОБА_7 цим правом не скористався,  хоча місцевий суд надавав останньому таку процесуальну можливість і жодних дій на позбавлення цього права не вчиняв. В свою чергу, обвинувачений правом на виступ з останнім словом скористався.  
Доводи адвоката ОСОБА_6  про порушення місцевим судом  ст. 367 КПК України щодо таємниці наради суддів під час ухвалення вироку були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та слушно визнані безпідставними. 
Адвокат  на підтвердження своєї позиції посилався на те, що  16 червня 2023 року  суддя вийшов в нарадчу кімнату для ухвалення вироку, а вирок суд по даній справі оголошував 19 червня 2023 року, проте, цього ж дня, судом виносились судові рішення по інших справах. 
Апеляційний суд перевірив наведені твердження сторони захисту та чітко встановив, що згідно журналу судового засідання від   19 червня 2023 року вирок оголошувався з 11 год. 05 хв. до 11 год. 10 хв.,   жодних доказів того, що судом виносились інші судові рішення 19.06.2023 саме до оголошення вироку у справі відсутні.  
Слід звернути увагу, що відповідно до висновку об`єднаної палати  ККС ВС (провадження № 51-7241 кмо 18 ) порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, визнається лише у разі коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення.
 
Доводи сторони захисту про те, що  оскаржуваний вирок містить суперечності між мотивувальною та резолютивною частиною у яких суд по-різному зазначив розмір штрафу, призначений за ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України, а саме  в  мотивувальній частині -  200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в резолютивній  - 350, заслуговують на увагу. 
Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення це один із основних критеріїв якості правосуддя. Судові рішення мають бути однозначними для розуміння та не містити у собі суперечностей.
Вирок - це ухвалене іменем держави судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи і про призначення кримінального покарання або звільнення від призначеного покарання, засноване на доказах, безпосередньо досліджених судом.
Статтею 374 КПК України чітко регламентовано, що вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин. У мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою обов`язково зазначаються, зокрема, мотиви призначення покарання, а в резолютивній частині - покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеним, та остаточна міра покарання, обрана судом.
Із вироку убачається, що у його мотивувальній частині місцевий суд навівши мотиви призначення покарання дійшов висновку про необхідність обрання  ОСОБА_7 покарання, зокрема,  за ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України у виді штрафу. Проте,  додатково зазначив розмір штрафу, який слід визначити засудженому, а саме 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У той же час, у резолютивній частині вироку  суд присудив ОСОБА_7 розмір штрафу  за цим законом у виді 350 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто, суд допустив суперечності у своєму рішенні, які підривають його вмотивованість та законність, що  є недотриманням повною мірою вимог  статей 370, 374 КПК України.  
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, всупереч вимог ст. 419 КПК України,  залишив це поза увагою та помилку місцевого суду не виправив, хоча захист наводив аналогічні доводи в апеляційній скарзі. 
Суд наголошує, що верховенство права (ч. 1 ст. 8 КПК України) є засадою кримінального провадження, відповідно до якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Саме на реалізацію цієї засади спрямовані встановлені спеціальними нормами КПК винятки, які дають можливість судам усіх інстанцій без обмеження процесуальними позиціями сторін, навіть з власної ініціативи, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, приймати рішення щодо покращення правового становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З урахуванням наведеного, та з метою усунення протиріч та приведення судових рішень у відповідність вимогам закону,  Суд  дійшов висновку про можливість пом`якшення   ОСОБА_7   призначеного покарання за ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України у виді штрафу  до 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, як про те йдеться у мотивувальній частині вироку. Остаточне покарання засудженому слід визначити з урахуванням вимог ч.1 ст. 70 КК України. 
Таким чином, касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню задоволенню. У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  438, 441,442 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення слід змінити.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково. 
Вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 19 червня 2023  року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.  
ОСОБА_7   пом`якшити покарання  за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України та призначити  у виді штрафу в розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень. 
ОСОБА_7 вважати засудженим  за ч. 4 ст. 358 КК України до   покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарань,  ОСОБА_7 визначити остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 250  неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 гривень.
В решті судові рішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                   ОСОБА_3