УХВАЛА
 
02 липня 2024 року 
 
м. Київ
 
справа № 363/3146/22
провадження № 61-7293ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про встановлення земельного сервітуту,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області про встановлення земельного сервітуту.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачці з боку відповідачки чиняться перешкоди в проході, проїзді, прокладанні комунікацій, тощо по фактичних шляхах до належної їй на праві приватної власності земельної ділянки суду не подано. При цьому, позивачка просила встановити земельний сервітут через земельну ділянку відповідачки способом, який є обтяжливим для ОСОБА_2 у той час, коли цей спосіб не є єдиним можливим та може бути задоволений іншим способом.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року залишено без змін. 
 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що позивачка не довела безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки в інший спосіб, ніж встановлення земельного сервітуту саме на земельній ділянці відповідачки, найменшої обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для ОСОБА_2 , проти якого вона заперечувала, відтак погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.
 
У травні 2024 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема подання уточненої позовної заяви.
 
У визначений в ухвалі строк ОСОБА_1 направила на адресу Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги.
 
Перевіривши надані заявницею матеріали на усунення недоліків, Верховний Суд констатує, що касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Так, в уточненій редакції заявниця узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права та цитує статтю 389 ЦПК України, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.
ОСОБА_1 цитує висновки Верховного Суду про те, що суд, з`ясувавши, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини.
Так, заявником зроблено вказівку на постанови Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на ухвалення судами попередніх інстанцій рішень з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Суд звертає увагу скаржника, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до того, що, на переконання заявниці, суди попередніх інстанцій неправильно оцінили наявні у матеріалах справи докази.
 
Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.
 
Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
Керуючись статтею 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про встановлення земельного сервітуту вважати неподаною та повернути заявнику. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              І. Ю. Гулейков