ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 р. 	Справа № 520/31677/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної академії Національної гвардії України на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 р. (постановлену суддею Зоркіною Ю.М.) по справі № 520/31677/23
за позовом              Національної академії Національної гвардії України  
до               ОСОБА_1 ,      третя особа               Міністерство внутрішніх справ України 
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

02.11.2023 р. Національна академія Національної гвардії України звернулася до суду з адміністративним позовом  до ОСОБА_1 ,  в якому просила:  стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням в Національної академії Національної гвардії України у період з 05.08.2014 р. по 16.06.2018 р.  у розмірі 368870,96 грн.
Ухвалою Харківського  окружного адміністративного суду  від 13.11.2022 р.  клопотання  позивача  про поновлення строку залишено  без задоволення, позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду  першої інстанції  заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку із доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду.
На виконання вищевказаної ухвали суду, позивачем 20.11.2023 р. через систему «Електронний суд»  подано заяву про поновлення  строку звернення  до суду з цим позовом. 
Ухвалою Харківського  окружного адміністративного суду  від 10.07.2024 р. позову заяву повернуто  позивачу. 
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського  окружного адміністративного суду  від 10.07.2024 р.  і направити  справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції законодавства, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України та на невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги  не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1  проходив військову службу (навчання) курсантів вищих навчальних закладів  у Національній академії Національної гвардії  України у період з 05.08.2014 р. по  16.06.2018 р. на посаді курсанта   та з  наказом командувача  Національної гвардії  України від  16.06.2018 р.  № 80 по особовому складу ОСОБА_1   призначено на посаду  командира патрульного взводу  на автомобілях патрульного батальйону військової частини   НОМЕР_1   ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
16.06.2018 р. з ОСОБА_1   укладено  контракт про проходження  військової служби У національній  гвардії України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 (п`ять) років з 16.06.2018 р. по  16.06.2023 р.
Наказом командувача Національної гвардії України від 07.10.2021 р. № 190 (по особовому складу) зі  старшого лейтенантом ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби відповідно до підпункту «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.10.2021 р. № 255 (по стройовій частині) старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з подальшим направленням для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до закінчення контракту позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Визнаючи неповажними  підстави  пропуску  позивачем строку  звернення до суду та повертаючи  позовну  заяву,  суд  першої інстанції виходив з того, що позивачем  не доведено  поважність   причин пропуску  строку та не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили неможливість  звернутися  до суду з  вказаною позовною заявою у строк, передбачений Кодексом адміністративного судочинства України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Частиною 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Тому в разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
Право на звернення до суду не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення “Голдер проти Великої Британії” від 21.02.1975 р., “Жоффр де ля Прадель проти Франції” від 16.12.1992 р.).
Виходячи з принципу змагальності в адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.
Відповідно до  ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2  ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Судовим розглядом  встановлено, що ОСОБА_1 звільнено у жовтні 2021 року, тобто, правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, виникли ще у 2021 році, а з цим позовом позивач звернувся лише 02.11.2023 р., тобто, з порушенням строку звернення  до суду, передбаченим ч. 5  ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Доводи апелянта, що первинна інформація про наявність підстав для ведення претензійно позовної роботи щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, була доведена Академії лише розпорядженням Головного управління Національної гвардії України від 03.01.2023 р. №27/9/1/1-59/04 та Планом заходів щодо реалізації рекомендацій, наданих Департаментом внутрішнього аудиту МВС України за результатом внутрішнього аудиту діяльності з питань ефективності прийняття управлінських рішень щодо використання коштів спрямованих на підготовку кадрів для Національної гвардії України від 30.12.2022 р., а документальне підтвердження порушених прав та законних інтересів Академії надійшло лише з особовою справою ОСОБА_1 ,  у зв`язку з чим позивачу стало відомо про наявність заборгованості Відповідача перед Позивачем, яка в теперішній час є предметом позовних вимог, лише 16.01.2023 р., суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки позивач звернувся з   позовом до суду майже через 10 місяців після отримання  цієї інформації.
Доводи апелянта, що  строк звернення до суду з цим позовом пропущено ним, у зв`язку з  введенням в Україні воєнного стану, суд апеляційної інстанції  вважає помилковими, оскільки саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку на звернення до суду з адміністративним позовом  для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на роботу цього державного органу, що в свою чергу обумовило пропуск строку на подання апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Із  врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції  про повернення  позовної заяви   позивачу, у зв`язку  з пропуском строку звернення з позовною заявою до суду. 
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024  р.  - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329,  379, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    Національної академії Національної гвардії України   - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 р. по справі № 520/31677/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич