ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 вересня 2024 року                   
м. Київ
 
справа № 459/3884/19
провадження № 61-4775св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , 
відповідачі: Акціонерне товариство «Сенс Банк», державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, 
треті особи: Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний Банк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 квітня 2020 року у складі судді Грабовського В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2019 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х. Р., треті особи: Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу» (далі - КП «Реєстрація майна та бізнесу»), Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), про визнання протиправними дій державного реєстратора із скасуванням його рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, відповідного запису в державному реєстрі та зобов`язання поновити попередню реєстрацію такого права.
Позов мотивований тим, що відповідно до договору дарування від 19 грудня 2000 року йому на праві власності належить спірна квартира. 28 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 187/07-597, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмір 59 400,00 дол. США. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_3 по цьому кредитному договору він передав в іпотеку банку квартиру у АДРЕСА_1 , заставною вартістю 280 000,00 грн, згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 28 серпня 2007 року. 
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило АТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами, зокрема, вимоги за договором № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року. 
Право власності на спірну квартиру АТ «Альфа-Банк» набув на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, і. н. 48991010 від 03 жовтня 2019 року, а 01 жовтня 2019 року внесено запис за № 33510118 про право власності за АТ Альфа-Банк» на вказану квартиру, тобто ще до прийняття рішення про таку реєстрацію 03 жовтня 2019 року. 
Правочин щодо відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 28 серпня 2007 року в нотаріальному порядку укладено не було, також не було укладено такий договір між ним та АТ «Альфа-Банк», як це передбачено п. 2.2 договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року. Тому державний реєстратор зобов`язана була відмовити АТ «Альфа-Банк» в реєстрації права власності на спірну квартиру, як предмета іпотеки. 
Крім того, йому не було надіслано письмову вимогу про усунення порушень та документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, у зв`язку з чим у державного реєстратора не було доказів виконання цих вимог. 
Спірна квартира є єдиним житлом його та членів його сім`ї, в тому числі неповнолітнього сина, іншого житла вони не мають. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», АТ «Альфа-Банк» не мав підстав звертати стягнення на спірну квартиру на час дії цього Закону. 
Крім того, у спірній квартирі зареєстрований та проживає його неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про незаконність оформлення права власності на майно за банком, як іпотекодержателем, вчинене без згоди органу опіки і піклування. 
Уточнивши вимоги просив суд:
визнати протиправними дії державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х. Р. по реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на його квартиру у АДРЕСА_1 , як предмет іпотеки, із скасуванням її рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 48991010 від 03 жовтня 2019 року щодо такої реєстрації та внесеного на цій підставі запису про державну реєстрації права власності на цю квартиру за АТ «Альфа-Банк»; 
зобов`язати державного реєстратора внести відповідні записи в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо поновлення його права власності на цю квартиру. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, позов задоволено. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48991010 від 03 жовтня 2019 року 12:26:39 державного реєстратора Бойко Х. Р., КП «Реєстрація майна та бізнесу», яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк». 
Скасовано реєстраційний запис державного реєстратора Бойко Х. Р., КП «Реєстрація майна та бізнесу» про право власності № 33510118 від 01 жовтня 2019 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ  «Альфа-Банк». 
Поновлено відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам. 
Стягнено з АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х. Р. на користь ОСОБА_1 по 576,30 грн судового збору.
Рішення судів мотивовані тим, що відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається. Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 911/2392/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 751/2322/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 569/16312/17-ц та від 12 жовтня 2020 року у справі № 15/148-10-4045, від 02 березня 2018 року у справі № 910/8297/17.
Відповідно до частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Тому укладений 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» договір відступлення прав вимоги в частині передачі права вимоги за забезпеченням, що випливає із іпотечного договору, укладеного 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Промінвестбанк», є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення.
Доводи представника відповідача про існування нотаріально посвідченого договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором будь-якими доказами не підтверджено, клопотань про витребування таких доказів не заявлено. Посилання апелянта на витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, як доказ того, що відбулось нотаріальне посвідчення договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки колегія суддів вважала безпідставними, оскільки з 2019 року до матеріалів справи банком не долучено такого нотаріально посвідченого договору, а наявна в матеріалах справи копія договору відступлення прав вимоги не є нотаріально посвідченою. Державний реєстратор на цю обставину не звернув увагу, прийняв оскаржуване рішення та здійснив реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк». Державний реєстратор при здійсненні реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк» не вказав договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк», як підставу виникнення права власності.
Також спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки, як забезпечення зобов`язань громадянина України (майнового поручителя) за споживчим кредитом в іноземній валюті, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, його загальна площа не перевищує 140 кв. м, у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Доводи про те, що дружина позивача ОСОБА_2 має у власності інше майно, суд вважав необґрунтованими, оскільки вказане майно не є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки набуто ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, а саме 16 грудня 1999 року (шлюб укладений між ними 09 вересня 2000 року). Відповідно, вказана частка у квартирі, яка отримана у процесі приватизації, не є нерухомим майном ОСОБА_1 та докази про те, що такий об`єкт нерухомості є місцем проживання ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутні, навпаки, як вказано у довідці з місця проживання ОСОБА_1 його постійним та єдиним місцем проживання було спірне житло.
Доводи про те, що основний позичальник ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 мають у своїй власності та користуванні інше житло та нерухоме майно не впливає по суті на підставність позову, оскільки не виключає застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», норми якого не вказують про необхідність наявності спірної нерухомості як єдиного житла і для майнового поручителя і для боржника.
Тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» проведена державним реєстратором всупереч вимогам норм чинного законодавства, з порушенням прав та законних інтересів позивача.
Аргументи учасників справи
30 березня 2023 року АТ «Сенс Банк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у спірних правовідносинах не застосовуються норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є додаткове майно в позивача. Тому іпотечне майно не було єдиним можливим місцем проживання. Дружина позивача та поручитель по кредиту ОСОБА_2 є ФОП і зазначає свою юридичну адресу не предмет іпотеки, а інше нерухоме майно: АДРЕСА_2 , яке ОСОБА_2 має у власності. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Учасниками кредитних правовідносинах є позичальник і майновий поручитель, позов заявлено лише одним із них, хоча доведеність мораторію потребує доказів від усіх учасників правовідносин. Докази відсутності іншого нерухомого майна у позичальника і майнового поручителя у матеріалах справи також відсутні. В матеріалах справи міститься заява третьої особи - основного позичальника по кредиту ОСОБА_3 , в якій він зазначає, що не проживає в нерухомому майні: АДРЕСА_3 та це майно не є його єдиним місцем проживання та не є його єдиним житлом.
Позивач станом на момент укладення договору іпотеки та кредитного договору є підприємцем (дата державної реєстрації: 29.01.2003, дата запису: 15.12.2005, номер запису: 24190170000001520). У Законі зазначено про непоширення його на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Тому в цих правовідносинах слід застосувати відповідну норму права.
Окрім того, позивач мав звертатися до суду із вимогою про витребування майна, однак цього не зробив. Тому позивач обрав неналежний спосіб захисту.
Суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , вказавши, що відповідно до частини третьої статті 53 ЦПК України на стадії судового розгляду суд позбавлений можливості залучити третіх осіб.
Суду надано доказ того, що відбулось нотаріальне посвідчення договору відступлення прав за договорами іпотеки, адже з витягу № 12044472 з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки вбачається, щореєстрація за іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк» була проведена ще задовго до оскаржуваної реєстраційної дії. Вимоги про недійсність вказаного договору позивач не заявляв, тому указане не може бути підставою для задоволення позову.
Позивачем не надано доказів оскарження договору іпотеки повністю або ж у частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині. Отже, укладаючи іпотечний договір позивач надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Таким чином, посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу протиправності спірного рішення, є недоречним.
Іпотекодавець, будучи обізнаними про те, що рекомендований лист надійшов саме від іпотекодержателя, в порушення вимог статті 13 ЦК України, зумисно відмовився від його отримання, з метою утруднення захисту прав іпотекодержателя в позасудовому порядку. Отже, іпотекодержатель у повному обсязі виконав приписи Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору, укладеного з іпотекодавцем, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованими листами на адресу іпотекодавця.
          У червні 2023 року правонаступник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Сенс Банк», в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги АТ «Сенс Банк».
Зазначає, що суди з посиланням на норми матеріального права та фактичні обставини правильно виходили з того, що оскільки не було нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» щодо іпотечного договору, у державного реєстратора не було підстав для реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банком», згідно з іпотечним застереженням. В порушення вимог закону договір іпотеки, укладений з попереднім іпотекодержателем - ПАТ «Промінвестбанк», не був зареєстрований за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги.
Банк не надав реєстратору повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання чи іпотечного договору з доказами про отримання такої вимоги іпотекодавцем, оскільки якщо б навіть було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення договору про відступлення прав і договір іпотеки був би зареєстрований за відповідачем, то і в цьому випадку можливість реєстрації такого права власності могла бути здійснена лише протягом 30-ти днів з моменту отримання такої вимоги, що також виключало реєстрацію права власної за Банком на квартиру.
Вказаний кредит був споживчим і він не брався для підприємницької діяльності, а відтак на вказані правовідносини розповсюджувався мораторій.
Названа квартира (як предмет іпотеки) з моменту передачі її в іпотеку для виконання зобов`язань за кредитним договором і до сьогодні знаходиться в її з сином користуванні і володінні, і в якій зареєстроване їхнє місце проживання. Представник Банку у касаційній скарзі неправдиво вказує про наявність у неї якогось іншого житла. 
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 686/7635/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, від 05 грудня 2018 року, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, від 05 грудня 2018 року, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц, у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/20319/18-ц, від 09 липня 2020 року у справі № 310/14016/13-ц, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14-ц, від 16 грудня 2019 року у справі № 607/4911/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 712/15975/17, від 15 січня 2020 року у справі № 201/344/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 756/9904/15, від 10 лютого 2021 року у справі № 755/17990/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 461/9302/18, від 20 травня 2020 року у справі № 653/4813/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 911/3001/20).
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року продовжено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Сенс Банк».
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Судивстановили, що 28 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Промінвестбанк» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 187/07-597, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 59 400,00 дол. США на умовах, передбачених цим договором. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 27 серпня 2027 року. Кредит надається позичальнику на будівництво будинку. Сторони домовилися про нездійснення перевірки цільового використання кредиту.
Договором про внесення змін і доповнень № 1-66/09-1696 від 14 жовтня 2009 року до кредитного договору № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року внесено зміни до п. 4 кредитного договору, викладено його у наступній редакції: «Виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою квартири, яка належить майновому поручителю ОСОБА_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 280 000,00 гривень, заставою легкового автомобіля Аudі, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить майновому поручителю ОСОБА_2 , заставною вартістю 70 700, 00 гривень, та майновою порукою ОСОБА_1 на суму 59 400, 00 доларів США, та майновою порукою ОСОБА_2 на суму 59 400, 00 доларів США, та фінансовою порукою ОСОБА_6 на суму 59 400, 00 доларів США.»
Договором про внесення змін і доповнень № 2-2/10-1788 від 20 січня 2010 року до кредитного договору № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року внесено зміни, зокрема, до п. 2.1 кредитного договору, викладено його у наступній редакції: «Банк залишає позичальнику заборгованість по кредиту у сумі 54 120, 00 доларів США, далі кредит, на умовах, передбачених цим договором».
Для забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року, 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Промінвестбанк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І. С., в реєстрі за № 2072. Предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80, 4 кв. м, житловою площею 58, 9 кв. м, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду на умовах, визначених цим договором, в тому числі за кредитним договором № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року, що підтверджується витягом з додатку № 1 та актом приймання передачі документації від 26 лютого 2013 року.
У п.п. 2.2 цього договору, зокрема, зазначено, що передача прав вимоги за забезпеченнями, що випливають із договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, укладених первісним кредитором з позичальниками, оформлюється окремими договорами про передачу прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, які укладаються сторонами одночасно з підписанням реєстру позичальників.
Згідно довідки про склад сім`ї від 17 грудня 2019 року № 18890 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 адресовано повідомлення № АБ/09 від 13 серпня 2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Згідно з копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення відсутня відмітка про отримання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 цього повідомлення.
На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48991010 від 03 жовтня 2019 року, Бойко Х .Р. КП «Реєстрація майна та бізнесу» 01 жовтня 2019 року, за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 .
Наказом Міністерства юстиції України № 564/7 від 03 березня 2020 року, на підставі висновку Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 04 лютого 2020 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 13 січня 2020 року у зв`язку з тим, що наявна інформація про судове провадження у зв`язку зі спором між тими самими сторонами, з тих самих предметів та підстав. У висновку йдеться про те, що оскаржуване рішення прийняте державним реєстратором Бойко Х. Р. з порушеннями вимог пунктів 40, 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, пунктів 1, 2 частини першої статті 10, пункту 1 частини першої статті 23, пункту 4 частини першої статті 24, частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку», тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:
«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.
110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.
111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.
115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.
124. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). 
125. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. 
126. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом)».
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
У статті 18 Закону України «Про іпотеку» закріплені вимоги щодо форми та змісту іпотечного договору. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини третьої статті 24 цього Закону правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21) зроблено висновки, що «здійснивши тлумачення приписів частини першої статті 17 та частини першої статті 24 Закону № 898-IV, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права. Іпотекодержателем завжди є кредитор, тому «абстрактну іпотеку» (без зв`язку із належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає. Відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором. Права вимоги за основним зобов`язанням та права вимоги за іпотечним зобов`язанням як забезпечувальним до такого основного не можуть бути одночасно відступлені кредитором на користь різних осіб. Приписи частини першої статті 24 Закону № 898-IV щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням спрямовані на уникнення ситуації, за якої відступлення права вимоги за іпотечним договором передує відступленню права вимоги за основним зобов`язанням. Тому договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором може укладатися як у той самий день, що й договір про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, так і через певний проміжок часу після такого відступлення, але не раніше. Порушення порядку переходу права іпотеки до його набувача, в результаті чого виникла така аномалія, як «абстрактна іпотека», за змістом статті 17 Закону № 898-IV не припиняє іпотеку. Враховуючи фактичні обставини цієї конкретної справи, саме лише нездійснення нотаріального посвідчення правочину, укладеного за результатами проведення торгів з продажу майна (активів) банку, що ліквідується, які були проведені з дотриманням вимог законодавства, не може свідчити про нікчемність торгів загалом, а фактично є недооформленням договірних відносин між банком та переможцем торгів. Це не припиняє іпотеку і не позбавляє первинного іпотекодержателя (первісного кредитора), в разі виконання рішення суду, яким підтверджено його право іпотекодержателя, та внесення запису до державного реєстру про право іпотеки, права завершити процедуру торгів - дооформити договірні відносини, укласти нотаріально посвідчений договір та внести відомості про відступлення права вимоги за іпотечним договором до певного державного реєстру».
Протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (підпункт 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20) зазначено, що «стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21) зазначено, що:
«реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у позасудовому порядку є примусовим зверненням стягнення на майно в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Позивач стверджувала, що у неї відсутнє інше житло, належне їй на праві власності, крім квартири АДРЕСА_1 . Відповідач АТ «Альфа-Банк не довів те, що ОСОБА_1 має у власності інше житло та/або не проживає у спірній квартирі. Саме на банк як особу, що заперечує проти вказаних обставин покладено обов`язок щодо доведення вказаних обставин. Установивши, що предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позивача, не може бути примусово стягнуто на підставі норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про недотримання вимог закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Таке порушення є самостійною і достатньою підставою для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора. 
… стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає. У справі, що переглядається: вимога про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права є належним способом захисту прав позивача у цій справі; суди зробили правильний висновок, що вимога про визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягає; водночас суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, помилково вказав у резолютивній частині рішення про припинення права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно (предмет іпотеки) - квартиру АДРЕСА_1, оскільки задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем».
Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 520/10604/18 (провадження № 61-7532св21)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду на умовах, визначених цим договором, в тому числі за кредитним договором № 187/07-597 від 28 серпня 2007 року, що підтверджується витягом з додатку № 1 та актом приймання передачі документації від 26 лютого 2013 року. У п.п. 2.2 цього договору, зокрема, зазначено, що передача прав вимоги за забезпеченнями, що випливають із договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, укладених первісним кредитором з позичальниками, оформлюється окремими договорами про передачу прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, які укладаються сторонами одночасно з підписанням реєстру позичальників;
суди зробили помилковий висновок, що укладений 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та АТ «Альфа-Банк» договір відступлення прав вимоги в частині передачі права вимоги за забезпеченням, що випливає із іпотечного договору, укладеного 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Промінвестбанк», є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення. Суди не врахували, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором, проте такий договір може укладатися як у той самий день, що й договір про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, так і через певний проміжок часу після такого відступлення, але не раніше. Порушення порядку переходу права іпотеки до його набувача, в результаті чого виникла така аномалія, як «абстрактна іпотека», за змістом статті 17 Закону України «Про іпотеку» не припиняє іпотеку та не є підставою недійсності договору відступлення прав вимоги, у тому числі в частині, яка передбачає передачу прав вимоги за іпотечним договором окремим договором у подальшому;
разом з тим, суди встановили, що спірна квартира, що є предметом іпотеки, загальною площею 80,4 кв. м, житловою площею 58,9 кв. м, нею забезпечено виконання кредитних зобов`язань в іноземній валюті, ця квартира використовується позивачем як єдине місце постійного проживання. 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» проведена на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Доказів на спростування вказаних обставин відповідач не надав. 
Тому висновок судів про задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора є правильним, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.
Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів того, що наявне іпотечне майно є єдиним його житловим приміщенням, оскільки саме на банк як особу, що заперечує проти таких доводів позивача, покладено обов`язок щодо доведення цих обставин.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачає доведеність його дії одночасно щодо позичальника і майнового поручителя, а у позичальника ОСОБА_3 наявне інше житло, та погоджується з висновком судів, що норми цього Закону такої умови не передбачають. Визначальним є те, що нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, використовується як місце постійного проживання власником (іпотекодавцем), яким може бути позичальник або майновий поручитель, і що саме у власності іпотекодавця не знаходиться інше нерухоме житлове майно. 
При задоволенні позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення відомостей в державних реєстрах, що передували скасованим записам, суди не звернули увагу, що стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає; якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, належним способом захисту прав іпотекодавця є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, задоволення якої призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. 
Тому суди зробили неправильний висновок про задоволення вказаних вимог, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Щодо позовних вимог, заявлених до державного реєстратора
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що «позивач заявив вимогу про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності до державного реєстратора. Суди вважали останнього належним відповідачем. Натомість, третя особа - іпотекодержатель, за яким було зареєстровано право власності на спірну квартиру, вважає, що належним відповідачем у цій справі має бути саме особа, за якою зареєстровано право власності на предмет іпотеки, оскільки її права порушуються скасуванням рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .[...] Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи засвідчують, що спір виник саме між позивачем і третьою особою з приводу порушення права позивача на квартиру внаслідок дій третьої особи щодо реєстрації за нею такого права. Отже, позовна вимога про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки не може бути звернена до державного реєстратора філії Комунального підприємства «Результат» Миронівської міської ради у місті Києві Коровайко О. С., якого позивач визначив відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вирішуючи спір, суди не звернули уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, проте вирішили спір по суті. Належним відповідачем у справі є АТ «Альфа-Банк» як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», за яким зареєстровано речове право на належне позивачу майно, яке він передав в іпотеку банку».
Отже, спір у цій справі виник між позивачем і банком, а тому державний реєстратор не є належним відповідачем. Тому судові рішення в цій частині належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до державного реєстратора.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 520/10604/18 (провадження № 61-7532св21),дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в частині задоволення позовної вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення відомостей в державних реєстрах скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, в частині задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора - змінити в мотивувальній частині.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення відомостей в державних реєстрах скасовані та в позові відмовлено, то з позивача на користь АТ «Сенс Банк» належить стягнути судові витрати на сплату судового збору в цій частині, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції, в сумі 5 378,80 грн (2 305,20 грн + 3 073,60 грн).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 квітня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Сенс Банк», про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення відомостей в державних реєстрах, а також до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 квітня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 5 378,80 грн судових витрат на сплату судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 квітня 2020 року та постанова Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             В. І. Крат
 
Судді:                                                                                       Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко