ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 334/3710/22
 
провадження № 61-4072 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - ОСОБА_2 ;
треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Розума Олександра Вікторовича - на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Полякова О. З.,Кухаря С. В., Крилової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області, про визначення місця проживання дитини.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 . Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2022 року у справі № 319/7/22 шлюб між ним та відповідачкою розірвано.
Вказував, що на цей час він разом з дитиною проживає у своєї сестри                                             у м. Запоріжжя, куди вимушений був переїхати у зв`язку з окупацією російськими військами смт Кам`янка Пологівського району Запорізької області. Відповідачка залишилась проживати на тимчасово окупованій території.
Під час телефонних розмов відповідачка чинить сварки та вмовляє його повернути сина до смт. Кам`янка, однак він проти повернення дитини до тимчасово окупованої території.
Вказував, що ним створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, він маєпостійний дохід та може забезпечити гармонійний розвиток особистості сина в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Син навчається у другому класі Запорізької спеціалізованої школи I-ІІІ ступенів № 100, в якій зарекомендував себе як старанний, здібний, активний, комунікабельний учень. Вони проживають у комфортабельному приватному будинку з п`яти кімнат, де створені всі побутові та санітарно-гігієнічні умови для проживання та виховання дитини, а сестра має змогу допомагати йому у догляді за дитиною під час його відсутності вдома.
Відповідачка не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення сина, мешкає на тимчасово окупованій території та не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини, її навчання,                                               а найголовніше - безпеку життю та здоров`ю сина в умовах окупації.
Зазначав, що постановою державного виконавця від 12 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання судового наказу, винесеного Солонянським районним судом Дніпропетровської області 09 червня 2022 року про стягнення з ОСОБА_3 на його користь аліментів на утримання сина -                               ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) щомісячно.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2023 року у судді ОСОБА_5 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки з січня 2022 року, тобто ще до пред`явлення позову, дитина за погодженням сторін проживає разом з позивачем. Крім того, судом не встановлено, що відповідачка заперечує проти того, щоб дитина залишалась проживати з батьком та не встановлено тієї обставини, що відповідачка чинить перешкоди такому проживанню та намагається відібрати дитину у батька. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від  20  лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2023 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Апеляційний суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, а також безпекову ситуацію в Україні, суд дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з батьком буде максимально відповідати інтересам дитини.
При цьому, суд апеляційної інстанції врахував висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 04 січня 2023 року                                       № 17-01/01-27/3, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання дитини, згідно з яким орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 .
Апеляційний суд послався на Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991  року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо врахування якнайкращих інтересів дитини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Розум О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року скасувати й залишити в силі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2023 року.
 
Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2024 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 334/3710/22 із Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
 
У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 ніколи не заперечувала та не заперечує проти проживання дитини з батьком, висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 не оспорювала, а наявність її заперечень у цій справі обумовлені саме спростуванням неправдивих відомостей, які зазначав позивач щодо неї, та не стосуються незгоди з місцем проживання дитини з батьком.
Водночас судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
04 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2022 року у справі № 319/7/22 розірвано (а. с. 13-14, 21, т. 1).
 
У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10, т. 1).
 
З січня 2022 року дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 . Вказані обставини сторонами не заперечуються.
 
Згідно з актом про фактичне проживання (не проживання) громадянина та склад його сім`ї від 15 лютого 2022 року № 46, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - з 07 липня 2003 року, ОСОБА_6 - з 17 листопада 1990 року,  ОСОБА_4 - з 01 січня 2022 року (а. с. 129, т. 1).
 
Згідно з довідками від 12 квітня 2022 року № 2303-5000969603, № 2303-5000973364 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, фактичне місце їх проживання/перебування встановлено за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 8, 9, т. 1).
 
Згідно з інформацією, наданою Міністерством соціальної політики 01 березня 2023 року, ОСОБА_3 була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 . Адреса листування та фактичного проживання з 07 квітня 2022 року - АДРЕСА_4 (а. с. 97, т. 1).
 
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області виконавця Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 12 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання судового наказу № 192/629/22, виданого 09 червня 2022 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24 травня 2022 року (а. с. 17-18, т. 1).
 
Відповідно до скріншотів платіжних переказів, ОСОБА_3 здійснювала переказ коштів, призначення платежу: «на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 », «переказ власних коштів Владіку»: 27 квітня                                   2022 року - 500 грн, 23 травня 2022 року - 3 000 грн, 16 липня 2022 року - 1 600 грн, 04 серпня 2022 року - 1 600 грн, 27 вересня 2022 року - 1 200 грн, 07 жовтня 2022 року - 1 200 грн, 20 жовтня 2022 року - 2 000 грн, 26 жовтня 2022 року -                                 2 000 грн., 19 листопада 2022 року - 2 000 грн, 18 грудня 2022 року - 2 000 грн,                            28 грудня 2022 року - 1 500 грн, 14 січня 2023 року - 1 500 грн, 18 лютого                                2023 року - 2 000 грн (а. с. 116-118, 120-125, т. 1).
 
Відповідно до інформації відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07 серпня                          2023 року, заборгованості ОСОБА_2 по аліментах станом                                            на 01 серпня 2023 року становить 3 170, 51 грн (а. с. 84, т. 2).
 
Згідно з довідками Запорізької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 100 Запорізької міської ради Запорізької області та характеристикою, ОСОБА_4 є учнем 2-В класу цього навчального закладу.Батько хлопчика цікавиться його навчанням та відповідально ставиться до його виховання, бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори (а. с. 5, 6, 12, т. 1).
 
Згідно з характеристикою від 17 серпня 2022 року № 15, виданою головою квартального комітету № 42 ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , 1987 року народження, проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 ,                                    з квітня 2022 року по дату видачі довідки. За період проживання скарг від сусідів щодо нього не надходило, за свідченням сусідів - працьовитий, ввічливий, врівноважений, займається вихованням дитини належним чином (а. с. 11, т. 1).
 
ОСОБА_1 працює на посаді продавця продовольчих товарів у ТОВ «Апельмон Прайм» з 01 лютого 2023 року, що підтверджується довідкою від 08 лютого 2023 року № 32 (а. с. 89, т. 1).
ОСОБА_3 працює у КУ «Фінансово-господарська група з централізованого обслуговування закладів та установ освіти, культури» на посаді завідуюча відділом культурно-освітньої роботи та організації дозвілля, сума її доходів за період                                           з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року за винятком аліментів становить                        69 771, 71 грн. За місцем роботи характеризується виключно позитивно (а. с. 128, зворот; а. с. 156, т. 1).
 
09 вересня 2022 року головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району видано розпорядження, яким визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1                              (а. с. 153, т. 1).
 
Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 04 січня 2023 року № 17-01/01-27/3, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього                             ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1                            (а. с. 62-63, т. 1).
 
Відповідно до висновку від 09 березня 2023 року № 01-02/84, в присутності практичного психолога малолітній ОСОБА_8 надав відповідь, що йому дуже подобається жити з батьком. Обмежене спілкування з мамою ніяк не впливає на дитину, але він хотів би чути іноді маму, у присутності тата. Дитина відчуває себе комфортно і в безпеці разом із батьком. До батьків ставлення позитивне, Владислав хотів би жити разом із обома батьками на території України, але був ображений на матір через те, що вона не хоче жити разом з татом. Мати не хотіла виїжджати з окупованої території, батько забрав дитину з окупованої території за його згодою та бажанням. Дитина має більшу прихильність до батька (а. с. 97-99, т. 2).
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Розума О. В. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
 
Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
 
Як суд апеляційної інстанції, так і Верховний Суд не знаходить підстав для непогодження з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.
 
Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з батьком буде максимально відповідати інтересам дитини.
 
Також апеляційним судом вірно враховано висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 04 січня 2023 року                                      № 17-01/01-27/3, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, згідно з яким орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 . 
 
Апеляційним судом встановлено, що дитина з січня 2022 року проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який тривалий час одноособово забезпечує піклування, захист і безпеку сина, має бажання та змогу це робити надалі. Дитина навчається в школі, забезпечена всіма необхідними засобами для навчання. Батько має близькі довірчі стосунки з сином, що добре впливає на психоемоційний стан дитини. Крім того, сама дитина бажає жити з батьком, має прихильність саме до батька, що підтверджується висновком від 09 березня 2023 року № 01-02/84.
 
Апеляційний суд правильно вказав про те, що в умовах війни при вирішенні спорів щодо визначення місця проживання дитини необхідно враховувати, зокрема і безпекові питання, тому істотне значення має дослідження безпекової ситуації та обмежень, пов`язаних із проведенням бойових дій та їх наслідками.
 
Апеляційним судом враховано, що дитина разом з батьком проживає                                         у м. Запоріжжі, який створив усі необхідні умови для її проживання, виховання, навчання, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, в той час як мати дитини                                 ОСОБА_3 залишилась проживати на окупований російськими військами території                                            у смт Кам`янка Пологівського району Запорізької області. 
 
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що визначення місця проживання дитини з батьком, з урахуванням безпекової ситуації, у даному випадку буде максимально відповідати якнайкращим інтересам дитини.
 
При цьому Верховний Суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
 
Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).
 
Разом із цим, Верховний Суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
 
Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, висновки суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання дитини разом із батьком є правильними, вони ґрунтується на вимогах закону, підтверджується матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
 
Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з батьком та подальше оскарження відповідачкою судового рішення про задоволення цього позову в касаційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дитини разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.
 
Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду                                                від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), а також у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22(провадження № 61-10724св23), на яку послався заявник у касаційній скарзі.
 
По суті доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду щодо вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.
 
Зроблені апеляційним судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у подібних справах (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка у цій категорії справ є сталою, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Розума Олександра Вікторовича - залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович