УХВАЛА
 
15 серпня 2024 року
м. Київ

справа № 706/875/19
провадження № 61-11223ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг та пеню в сумі 54 670,00 грн, згідно умови з врахуванням відсотків за договором позики.
 
Неодноразово збільшував позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг з відсотками у розмірі 1 123 360 грн, судовий збір у розмірі 1248,80 грн, судові витрати у розмірі 4318,00 грн та різницю судового збору в рахунок держави.
 
В обґрунтування збільшення позовних вимог зазначив, що відповідач сам у своїй розписці зазначив, що за кожен день прострочення повернення коштів він буде сплачувати 5 % від суми позичених коштів, що у грошовому еквіваленті становить 68 доларів США за день, тому врахувавши, що кошти так і не повернуті та враховуючи курс долару в Україні він і вважає, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь становить 1 123 360 грн.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі основного боргу 1 360 доларів США та пеню за невиконання умов договору у розмірі 11 764 доларів США. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 серпня 2023 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 1 360 доларів США та 680 доларів США неустойки, а всього 2 040 доларів США, що еквівалентно 54 670 грн.
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2024 року касаційна скарга повернуто заявнику на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, оскільки у поданій касаційній скарзі не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень.
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року повернуто, оскільки у поданій касаційній скарзі не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень.
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 втретє звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 липня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року повернуто, оскільки у поданій касаційній скарзі не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень.
 
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 19 липня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження вимагає обґрунтування підстав касаційного оскарження, судового рішення, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Оскільки в уточненій касаційній скарзі не наведено обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, немає підстав вважати, що вимоги закону щодо змісту касаційної скарги в частині зазначення обґрунтування підстав касаційного оскарження усунуті.
 
Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Повторно подана касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Оскільки обставини, на які посилається заявник, свідчать, що повторно подана касаційна скарга не перешкоджає повторному зверненню з нею, однак зважаючи на те, що не перестали існувати обставини, що стали підставою для повернення первісної касаційної скарги, тому касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Аналіз повторно поданої касаційної скарги свідчить, що  ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, повторно не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому  ОСОБА_1 не виконав вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                              І. О. Дундар