Справа № 346/2645/23 
Провадження № 22-ц/4808/891/24 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л. В.,
суддів:                                        Максюти І. О., Пнівчук О. В.
секретаря                                         Шемрай Н.В.
за участю представника апелянта адвоката Говорової А.І.
позивача  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Говорової Альони Ігорівни на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Махно Н. В. в м. Коломиї Івано-Франківської області у справіза позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтовано тим, що 01 грудня 2016 року його було прийнято на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту аудиту та контролю. 21 серпня 2017 року його переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю. 27 листопада 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано на Акціонерне товариство «Українська залізниця». Наказом АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року було призупинено дію його трудового договору. Із копією вказаного наказу він ознайомився в квітні 2023 року, після того, як відповідач надіслав копію наказу у відповідь на адвокатський запит. Вважав призупинення його трудового договору протиправним, у зв`язку з чим 28 липня 2022 року він подавав до голови правління АТ «Українська залізниця» відповідну заяву, в якій просив поновити дію трудового договору та провести оплату за час простою. 18 серпня 2022 року він одержав відповідь про відмову в задоволенні такої заяви. 
Вказував, що АТ «Українська залізниця» своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу. З 24 лютого 2022 року він перебував і продовжує перебувати в м. Коломия, де не відбувалися і не відбуваються бойові дії, має обладнане робоче місце, міг і може виконувати покладені на нього функціональні обов`язки. 
Зазначав, що його середньоденний заробіток становить 1005 грн 40 коп, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу – 262409 грн 40 коп. 
На підставі викладеного, просив поновити йому строк на оскарження наказу АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, наказ в зазначеній частині визнати протиправним та скасувати, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 262409 гривень 40 копійок та судові витрати.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року включно, в розмірі 262409 гривень 40 копійок, та судові витрати по справі в розмірі 3697 гривень 69 копійок.
Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць ухвалено допустити до негайного виконання.
Поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду, суд першої інстанції виходив із того, що такий пропущено з поважної причини. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що відповідач не довів законність та обґрунтованість наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору із позивачем, так як не довів, що на час видання зазначеного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника – виконувати її. При цьому суд врахував, що призупинення дії трудового договору за своєю природою фактично є позбавленням позивача права виконувати роботу за плату та вимушеним прогулом, а тому застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України та поклав на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі в розмірі 262409 гривень 40 копійок. 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Говорова А. І. на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування судом фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так, суд першої інстанції помилково вважав, що застосування вказаної норми, яка регламентує право роботодавця призупинити дії трудового договору із працівником, у зв`язку із збройною агресією проти України, можливе лише за сукупності обставин, які би свідчили про абсолютну неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, оскільки в такому випадку ця норма захищатиме лише інтереси працівників та унеможливлюватиме її застосування на практиці. На думку представника апелянта, встановивши, що роботодавець у зв`язку зі збройною агресією перебуває у таких умовах, що не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, так як робота для такого працівника фактично відсутня. При цьому, звертає увагу на те, що товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а тому вправі на власний розсуд приймати рішення про запровадження заходів, необхідних для забезпечення функціонування товариства в умовах воєнного стану, зокрема, зупинити діяльність окремих підрозділів або виконання окремих функцій, які у зв`язку з військовою агресією втратили свою актуальність та не сприяють його належному функціонуванню. Водночас, призупинення дії трудового договору має тимчасовий характер, за працівником залишається право на отримання заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі, відшкодування яких має здійснювати держава, що здійснює збройну агресію проти України. 
Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції помилково зазначив про незаконність оспорюваного наказу з мотивів неможливості перевести позивача на дистанційну форму роботи, оскільки відповідач ніколи не стверджував про руйнування робочого місця останнього, а призупинення дії його трудового договору було зумовлено відсутністю для позивача саме роботи відповідного характеру. У той же час перевести позивача на іншу роботу не було можливим, у зв`язку із характером виконуваної ним роботи, що було залишено судом першої інстанції поза увагою. Також суд першої інстанції, застосовуючи статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вдався до встановлення її додаткових гіпотез, оскільки задовольняючи позовні вимоги виходив, зокрема із того, що на території міста Коломиї, де працював позивач не проводилось активних бойових дій, які би свідчили про об`єктивну неможливість роботодавця забезпечити роботою позивача. Однак, зазначена стаття не передбачала та не передбачає такої гіпотези для її застосування як проведення або не проведення активних бойових дій. 
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував й того, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню норма статті 235 КЗпП України.
Також судом першої інстанції проігноровано процедуру оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, яка повністю врегульована на законодавчому рівні. Так, пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» передбачено, що у разі незгоди працівника із наказом роботодавця про призупинення дії трудового договору, таким працівником відповідний наказ може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про визнання відповідного наказу таким, що втратив чинність. 
Крім того представник апелянта вважає, що затягування позивачем звернення до суду за захистом своїх прав не обумовлено жодними об`єктивними обставинами, а має на меті збільшення періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому свідчить про безпідставне поновлення позивачу судом строку на звернення до суду.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та базуються на власному трактуванні положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Так, позивач вказує на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право роботодавця тимчасово призупинити дію трудового договору не є абсолютним, а застосовується лише тоді, коли роботодавець перебуває в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу.
Крім того, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо залишення судом першої інстанції поза увагою факту неможливості роботодавцем перевести його на іншу посаду, у зв`язку із характером виконуваної ним роботи, оскільки роботодавець із відповідними пропозиціями жодного разу до нього не звертався, навіть незважаючи на те, що він володіє вищою професійною освітою (залізничною) та має трудовий безперервний стаж на залізниці 41 рік.
З приводу доводів апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню норма статті 235 КЗпП України, позивач просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, де позивачем також є працівник АТ «Укрзалізниця», з яким призупинено договір по цьому ж наказу і які свідчать про зворотнє.
Також вказує на те, що представник апелянта безпідставно вважає, що ним було пропущено строк звернення до суду, так як позов він подав під час дії карантину, а відповідно до пункту 1 прикінцевих положень глави 19 КЗпП України, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу під час дії карантину продовжуються на строк дії такого.
Зазначає, що право на судовий захист передбачене Конституцією України, а процедура досудового врегулювання спору у його випадку не мала сенсу, так як на час його звернення до Держпраці із заявою про скасування оспорюваного наказу була відсутня затверджена форма припису про скасування наказу про призупинення дії трудового договору.
Заяви (клопотання) учасників справи
У червні 2024 року представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Говорова А. І. подала клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року клопотання задоволено. Доручено Північному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Говорова А. І. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав, що викладені в ній.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Наказом (розпорядженням) ПАТ «Українська залізниця» № 2275/ос від 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 з 01 грудня 2016 року за переведенням з регіональної філії «Львівська залізниця» прийнято на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту аудиту та контролю (а.с. 104, том 1). 
Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 1975/ос від 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 з 21 серпня 2017 року переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю (а.с. 105, том 1). 
Зазначене також підтверджується відомостями із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.18-21, том 1). 
Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі (а.с. 106, том 1). 
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В на підприємстві встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку № 1. У додатку № 1 до зазначеного наказу вказано період простою для ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року (а.с. 107-108, том 1). 
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку № 1 наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», згідно із якими період простою для ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року (а.с.109-110, том 1). 
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин у мовах воєнного стану», припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року, зокрема для ОСОБА_1 , та з цього ж дня призупинено дію його трудового договору (а.с. 29-31, 114-115, том 1). 
28 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління АТ «Укрзалізниця» із заявою, в якій просив поновити дію його трудового договору з 01 квітня 2022 року та провести з цієї дати оплату за час простою не з вини працівника (а.с. 22, том 1).
У відповіді АТ «Укрзалізниця» на заяву ОСОБА_1 зазначено, що військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів товариства. Однак товариство вживає всі можливі заходи для забезпечення співробітників роботою. Призупинення дії трудових договорів відбулося зі всіма, без виключень, працівниками Департаменту, що підтверджує неможливість забезпечити усіх працівників Департаменту відповідною роботою. При цьому призупинення має тимчасовий характер і не тягне за собою припинення трудових відносин, діє до припинення або скасування воєнного стану в Україні та дозволяє працівникам тимчасово працевлаштуватися на інше підприємство, виконувати регулярно оплачувану роботу на умовах трудового договору за зовнішнім сумісництвом (а.с.23-24, том 1).
У листі АТ «Укрзалізниця» від 07 листопада 2022 року зазначено, що станом на дату листа Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися (а.с. 144, том 1).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу – 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом установлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця».
Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.
Як на підставу для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , відповідач в оскаржуваному наказі посилався на неможливість надання роботи позивачу та неможливість виконання роботи останнім через критичне зменшення обсягів господарської діяльності товариства, що сталася у зв`язку з втратою внаслідок військової агресії російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства. 
Однак обставин неможливості забезпечити позивача роботою відповідач не довів.
Як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Українська залізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.
Сама по собі обставина зменшення замовлень обсягів господарської діяльності та відсутність планів внутрішнього аудиту на 2022 рік не свідчать про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які би конкретно підтверджували, як факт зменшення обсягів господарської діяльності , так і той факт, що таке зменшення відбулося внаслідок агресії рф та перебуває в безпосередньому причиному взаємозв`язку з відсутністю необхідності задіювання працівників департаменту, в якому працював позивач, аж до призупинення трудового договору.
Водночас призупинення дії трудових договорів із усіма працівниками департаменту, в якому працював позивач не звільняє відповідача від обов`язку доведення факту неможливості перевести останнього на іншу роботу. Посилання апелянта на Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, відповідно до якого працівники Департаменту не можуть залучатись іншими структурними підрозділами товариства для виконання їх завдань та доручень, як на підставу обґрунтованості доводів апеляційної скарги, колегія суддів оцінює критично. Вказане положення регламентує взаємовідносини працівників Департаменту з іншими підрозділами, однак жодним чином не вказує на неможливість відповідача перевести позивача у межах товариства на будь-яку іншу роботу.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньому її виконувати не встановлено й доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» цього не спростовують. За таких обставин відсутні правові підстави для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а отже не підлягає застосуванню й частина четверта цієї статті, яка передбачає, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.
У КЗпП України відсутня норма права, яка би у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.
Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та поклав на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі. Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22, від 31 січня 2024 року в справі № 161/8196/22, від 28 лютого 2024 року в справі № 465/3919/22, від 27 березня 2024 року в справі № 753/12518/22.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем встановленого частиною третьою статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позасудового порядку оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідна форма припису про скасування наказу розроблена не була. Крім того, наявність процедури досудового врегулювання спору жодним чином не нівелює право працівника на звернення безпосередньо до суду за захистом своїх прав.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин, у подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин продовжувався та був відмінений постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2023 року, тобто під час карантину, а тому строк звернення до суду на момент пред`явлення позову не сплив.
Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не обґрунтовував пропуск ним строку на звернення до суду, дією в Україні карантину, однак враховуючи, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, такий строк продовжується у силу закону, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву.
Подібні висновки висловленні у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22 (провадження № 61-11972св23).
Суд першої інстанції даючи оцінку обставинам в цій частині, помилково зазначив про поновлення строку, який фактично не пропущено. Однак така вказівка, в даному випадку, не є підставою для скасування правильного рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Говорової Альони Ігорівни залишити без задоволення. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                Л. В. Василишин 
Судді:                                                                                І. О. Максюта
                                                                               О. В. Пнівчук