УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/7679/20 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й. 
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Трояновської Г.С., 

за участю секретаря судового засідання                Гарбузюк Ю.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/7679/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_2 - 16.02.2009. Також просив поновити строк для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя з тих підстав, що фактично він дізнався про існування свідоцтва про право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 та про порушення своїх прав лише 23.07.2020, коли отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21.08.1979 сторони перебували в зареєстрованому шлюбу. Під час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі сплати кооперативних внесків у повному обсязі в жовтні 1992 року, що підтверджується довідкою №189 від 24.07.2020. Вказує, що 30 березня 1994 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Таким чином, спірна квартира була придбана під час перебування в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що в 2020 році йому стало відомо, що відповідач зареєструвала право власності на своє ім`я на всю квартиру. Зазначає, що згоди на поділ спірної квартири не досягнуто. За таких обставин просив визнати квартиру спільним майном подружжя і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що у 1995 році сторони у позасудовому порядку домовилися, що ОСОБА_1 не матиме претензій на будинок по АДРЕСА_2 , а відповідач не претендуватиме на квартиру АДРЕСА_1 , проте письмовий договір не укладали. Вказує, що у липні 2020 року він вирішив оформити право власності на спірну квартиру та дізнався, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 вже оформлено за відповідачем. Зазначає, що дізнався про порушене право власності на спірну квартиру у 2020 році, а до того часу володів та користувався квартирою будучи впевненим, що його права власності ніким не порушуються. Враховуючи вищевикладене просив скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.
20 червня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2024 року залишити без змін. Наполягає на тому, що житлова квартира АДРЕСА_4 є її власністю. Стверджує, що вона стала членом кооперативу задовго до реєстрації шлюбу та сплачувала внески за особисті кошти. Зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції вірно оцінив факт пропущеного строку позовної давності та постановив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.08.1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі №2-53/91 від 30.03.1994 розірвано.
За змістом довідки №189 від 24.07.2020 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космос-1971» (правонаступник Житлово-будівельного кооперативу «Космос»), яка була видана члену кооперативу ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Перший пайовий внесок сплачений в 1984 році. Пайовий внесок виплачений в повному обсязі в 1992 році. Заборгованість відсутня.
Також, з довідки №30 від 03.02.2021 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космос-1971» (правонаступник Житлово-будівельного кооперативу «Космос»), яка була видана члену кооперативу ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . Перший пайовий внесок сплачений в 1984 році. Пайовий внесок виплачений в повному обсязі в 1992 році. Заборгованість відсутня.
Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 18.02.2009 року , яке видане на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради за №85 від 29.01.2009, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що з вимогою про поділ спірної квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач уже звертався до суду і знав (повинен був знати) ще з 1995 року про порушення свого права. Позивач не обґрунтував та не навів причини пропуску строку позовної давності, які можна вважати поважними.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Щодо застосування судом першої інстанцій позовної давності.
25 лютого 2021 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому вона зазначала, що позивач, звернувшись з позовом про поділ майна подружжя 10.09.2020, пропустив строк позовної давності, оскільки рішеннями Корольовського районного суду м. Житомира у справі №2-190/95 та №2-662-95 підтверджується обізнаність позивача щодо невизнання його права власності на спірну квартиру та спроби її поділу, а отже й строк позовної давності позивачем пропущено більше як 22 роки тому, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.
Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19) та від 24 лютого 2021року у справі №303/6365/17 (провадження №61-13857св19), від 14 вересня 2022 року у справі №466/8921/20 (провадження №61-20497св21).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_2 . -16.02.2009.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.08.1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі №2-53/91 від 30.03.1994 розірвано.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звертався в 1995 році до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна нажитого подружжям в період шлюбу та ОСОБА_2 зверталася з аналогічним зустрічним позовом. Вказані позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були повернуті. Ухвала суду набрала чинності 20.06.1995.
Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано ОСОБА_2 - 16 лютого 2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №85 від 29.01.2009.
Відтак, в 1995 році спірна квартира не могла бути в судовому порядку предметом поділу, як майно подружжя сторін, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видане ОСОБА_2 лише 16.02.2009 року, тобто майже після 15 років після розірвання шлюбу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 44 КпШС України передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. 
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 19.04.2006 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано – 19.04.2006, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №359.
У поданій позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що йому стало відомо про порушення його права щодо спірного нерухомого майна – 23 липня 2020 року, коли він отримав інформаційну довідку №217515982.
З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., 23.07.2020 на заяву ОСОБА_1 видав інформаційну довідку №217515982 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , згідно якої за ОСОБА_2 зареєстровано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.
В подальшому, 10. 09.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартриу.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 повідомляла ОСОБА_1 про отримання нею в лютому 2009 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру.
Після розірвання шлюбу і до теперішнього часу ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у спірній квартирі, іншого житла він на праві власності немає.
Крім того, 05 грудня 2015 року між головою правління ЖБК «Космос» та ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 був укладений договір про реструктуризація заборгованості за житлово- комунальні послуги.
Наказом №30 від 31.05.2016 відкрито особовий рахунок на ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 до 31 грудня 2016 року.
Відповідачка ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, протягом 25 років не зверталась до суду з позовом про виселення чи позбавлення позивача права користування житлом. 
З огляду на наведене, ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що з часу розірвання шлюбу вона заперечувала право позивача на спірне майно, тобто вона не довела обставин, які б могли вказувати на інший початок перебігу позовної давності, ніж липень 2020 року.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що перебіг строку позовної давності на звернення до суду з позовом для ОСОБА_1 розпочався у червні 1995 року, що свідчить про наявність правових підстав для застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову з цих підстав.
Таким чином, оскільки позивач дізнався про порушення свого права на спірне нерухоме майно – 23 липня 2020 року, що підтверджується його діями на захист свого права, то саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. 
Позивач звернувся із зазначеним позовом до суду у вересні 2020 року, строк позовної давності тривав до 23.07.2023, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
За наведених обставин, вказаний спір підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент внесення пайових внесків, тобто ЦК Української РСР 1963 року та КпШС України у редакції 1969 року.
Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (частина перша статті 28 КпШС України).
Аналогічні положення закріплені у статтях 60 та 70 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року.
Конструкція норм статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що пай за спірну квартиру був сплачений ним та ОСОБА_2 у період шлюбу, за рахунок спільних коштів, а тому вона є їх спільною сумісною власністю. 
Відповідно до пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону України «Про власність» від 26 березня 1991 року, положення статті 15 Закону України «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. 
За загальним правилом, згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15), судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження №61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.
Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.
Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.
Відповідно до довідки від 03 лютого 2021 року №30, виданої ОСББ «Космос-1971», що є правонаступником ЖБК «Космос», ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . Пайовий внесок виплачений в повному обсязі в 1992 році. 
Відповідачка ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти. 
Встановивши, що пай за спірну квартиру був внесений ОСОБА_2 під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_1 , а також врахувавши те, що відповідачка презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу не спростувала, колегія суддів дійшла висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділу квартири.
У зв`язку із задоволенням позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, наявні правові підстави для визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності на кв. АДРЕСА_1 видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_2 - 16.02.2009.
Таким чином, враховуючи усе вищевикладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, відтак підлягає скасуванню у відповідності до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Приймаючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів у відповідності до вимог підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України та ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 сплатив 2102,00 грн судового збору. За звернення до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив 2522,40 грн судового збору, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на користь останнього із ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 363,20 грн судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій. 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_2 16.02.2009 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3363,20 грн судових витрат за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 25 липня 2024 року.

Головуючий 

Судді