ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
03 липня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 203/4168/19 
провадження № 61-6804св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи: 
 
позивач за первісним позовом -  ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом -  ОСОБА_2 , 
треті особи за первісним позовом: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , 
 
позивач за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_3 , 
відповідачі за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , 
треті особи за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська                   від 05 квітня 2022 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., 
 
та касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня          2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., 
 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, 
 
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, предмет якого було змінено під час розгляду справи, до  ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу       від 07 червня 2018 року він придбав у  ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . 
 
06 листопада 2019 року він дізнався про те, що власником вказаної квартири є ОСОБА_2 . 
 
Набуттю відповідачем у власність спірного майна передувала ціла низка подій. Так,    03 червня 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства (далі - КП) «Центр реєстрації та надання послуг» Новотрудівської сільської ради ОСОБА_5 скасував право власності позивача на згадану квартиру. У подальшому, 26 червня             2019 року, спірну квартиру було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕРТЕКС» (далі - ТОВ «СЕРТЕКС»), яке 05 липня 2019 року продало її відповідачеві. 
 
Вказує, що він як законний власник квартири не укладав з відповідачем жодних правочинів щодо неї, а останній придбав квартиру внаслідок незаконних оборудок. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд: 
 
- витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння  ОСОБА_2 квартиру  АДРЕСА_1 ; 
 
- скасувати державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу права власності)  ОСОБА_2 на спірну квартиру, здійснену у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 32277152, дата та час державної реєстрації: 05 липня 2019 року, 18:23:50; 
 
- скасувати державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу права власності) ТОВ «СЕРТЕКС» на спірну квартиру, здійснену у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 32247648, дата та час державної реєстрації: 26 червня 2019 року, 17:26:57; 
 
- скасувати державну реєстрацію скасування реєстраційної дії (перехід права), здійснену у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Новотрудівської сільської ради Ковальовим С. В., індексний номер рішення 47171516, дата та час державної реєстрації: 03 червня 2019 року, 15:24:44. 
 
У серпні 2020 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,  ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова А. Г., у якому просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , укладений 07 червня 2018 року між ОСОБА_4 , яка діяла від її імені на підставі довіреності, та ОСОБА_1 . 
 
Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що вона страждає на психічні розлади та є особою з інвалідністю ІІ групи. ОСОБА_4 , яка доводиться їй далекою родичкою, раніше намагалася визнати її недієздатною і стати її опікуном. 
 
Після смерті батьків вона стала одноосібним власником спірної квартири. Ще під час оформлення спадщини, у 2015 році, ОСОБА_4 для допомоги у цьому вмовила її скласти відповідну довіреність. 
 
У травні 2019 року вона уклала шлюб із ОСОБА_6 (батьком ОСОБА_2 ). Навесні 2019 року ОСОБА_4 телефоном повідомила її про те, що вона, діючи від її (позивача) імені на підставі довіреності, продала спірну квартиру  ОСОБА_1 . 
 
Протягом усього цього часу вона мешкала у квартирі, сплачувала за комунальні послуги тощо. Таким чином, продаж спірної квартири відбувся внаслідок зловмисної домовленості відповідачів. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Кіровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 05 квітня 2022 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив. 
 
Позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 задовольнив. 
 
Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за № 3-467. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника i слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. 
 
Суд з`ясував, що ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності від 29 жовтня 2015 року, відчужила за договором купівлі-продажу спірну квартиру. При цьому довіритель ОСОБА_3 не схвалювала зазначений правочин та не отримувала грошових коштів від продажу своєї квартири. 
 
ОСОБА_4 як представник ОСОБА_3 за довіреністю, продаючи квартиру ОСОБА_1 , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для неї. 
 
Від моменту укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , як і раніше, мешкала у спірній квартирі, сплачувала за комунальні послуги, одноосібно та безперешкодно володіла і користувалася цим нерухомим майном, що у сукупності з рештою встановлених обставин свідчить про відсутність під час вчинення оспорюваного правочину волі сторін, спрямованої саме на відчуження. 
 
Крім того, зміст довіреності від 29 жовтня 2015 року свідчить про те, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси виключно з питань оформлення спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 . Решта повноважень, зокрема право на відчуження квартири, згідно з логіко-граматичним аналізом тексту довіреності абсолютно пов`язана з метою її видачі - оформленням спадщини після смерті ОСОБА_7 , отже має їй відповідати. Таким чином, укладення ОСОБА_4 оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося поза межами наданих повноважень (оформлення спадщини після смерті ОСОБА_7 ). 
 
З огляду на викладене суд вважав за необхідне позов третьої особи задовольнити та, відповідно, залишити первісний позов ОСОБА_1 без задоволення. 
 
Кіровський районний суд міста Дніпропетровська додатковим рішенням від 18 квітня 2022 року (у касаційному порядку не оскаржується) заяву ОСОБА_3 про розподіл судових витрат задовольнив частково. Стягнув із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані із проведенням оціночно-будівельної експертизи, у розмірі 2 500,00 грн. Стягнув із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані із проведенням оціночно-будівельної експертизи, у розмірі 2 500,00 грн. У задоволенні решти вимог заяви (в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу) відмовив. 
 
Кіровський районний суд міста Дніпропетровська додатковим рішенням від 18 квітня 2022 року заяву  ОСОБА_2 про розподіл судових витрат задовольнив частково. Стягнув із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що надані відповідачем ОСОБА_2 докази є достатніми для задоволення поданої ним заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн. 
 
Відмовляючи у відшкодуванні решти витрат у сумі 5 000,00 грн, суд керувався тим, що відповідач поніс ці витрати під час підготовки клопотань про зустрічне забезпечення позову, у задоволенні яких було відмовлено. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 березня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 квітня 2022 року та апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на додаткові рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року залишив без задоволення. 
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 квітня 2022 року, додаткове рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року за заявою ОСОБА_3 та додаткове рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року за заявою ОСОБА_2 залишив без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору та в частині розподілу судових витрат є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на те, що сторони договору купівлі-продажу погодили та визначили всі істотні умови відповідно до чинного законодавства, колегія суддів вважала помилковими та безпідставними, вказавши, що ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності від 29 жовтня 2015 року, відчужила спірну квартиру всупереч інтересам довірителя. При цьому довіритель ОСОБА_3 не схвалювала зазначений правочин та не отримувала грошових коштів від продажу своєї квартири. 
 
Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторони підтвердили те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є родичами. 
 
Доводи відповідачів за позовом третьої особи про те, що суд першої інстанції помилково застосував статтю 232 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), колегія суддів також вважала безпідставними, оскільки правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Саме підміна волі довірителя волею представника i слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. 
 
Крім того, зміст довіреності від 29 жовтня 2015 року свідчить про те, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси виключно з питань оформлення спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 . Решта повноважень, зокрема право на відчуження квартири, згідно з логіко-граматичним аналізом тексту довіреності абсолютно пов`язана з метою її видачі - оформленням спадщини після смерті ОСОБА_7 , отже має їй відповідати. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг 
 
У травні 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просить скасувати рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська           від 05 квітня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 18 квітня 2022 року, ухвалене за заявою  ОСОБА_2 , тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні позову третьої особи  ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували: 
 
- під час вирішення спору по суті - правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та                               у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 357/6663/16,                     від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16, від 05 серпня            2020 року у справі № 638/2324/14, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, 
 
- під час вирішення питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом витрат на правничу допомогу - правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18,          від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20. 
 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 мотивував тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що довіреністю від 29 жовтня 2015 року  ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти свої інтереси виключно з питань оформлення спадщини та одержання свідоцтва про право на спадщину. 
 
Насправді вказана довіреність має ширший зміст, оскільки представнику були надані також повноваження вчиняти правочини від імені сторони, яку він представляє, у тому числі здійснювати продаж нерухомого майна. 
 
За відсутності належних доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_4 діяла всупереч інтересам довірителя, оспорюваний договір купівлі-продажу не міг бути визнаний недійсним, у тому числі з підстав зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. 
 
Суди попередніх інстанцій вважали, що  ОСОБА_4 як представник вчинила правочин з перевищенням своїх повноважень за зловмисною домовленістю, свідченням чого є факт неотримання довірителем грошових коштів. 
 
Однак питання визнання правочину як такого, що вчинений представником з перевищенням повноважень або без повноважень, регулюється статтею 241, а не статтею 232 ЦК України. Крім того, неповернення представником особі, яку він представляє, виручених коштів від продажу майна не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє таку особу права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконанням договору доручення. 
 
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким же чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. 
 
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. 
 
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом витрат на професійну правничу допомогу, суди залишили поза увагою те, що ОСОБА_2 не надав договір про правничу допомогу протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України строку. 
 
Крім того, під час розподілу судових витрат суд першої інстанції не врахував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт тощо. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У серпні 2023 року ОСОБА_2 , а у вересні 2023 року  ОСОБА_3 подали відзиви на касаційні скарги, в яких просили залишити ці скарги без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 05 липня 2023 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська. 
 
08 серпня2023 року справа № 203/4168/19 надійшла до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 22 травня 2024 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, з 22 січня 2015 року вона страждає на шизофренію (параноїдна форма, безперервне протікання, галюцинаторно-параноїдний синдром, ремісія «С», яскраво виражений змішаний дефект F 20.00) (том 1, а. с. 174-179). 
 
ОСОБА_3 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради          від 30 грудня 2015 року згідно з розпорядженням № 627, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08 грудня 2007 року за реєстром № 3-6614, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08 грудня 2007 року за реєстром № 3-6615, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою            18 травня 2018 року за реєстром № 3-433, належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 12, 15, 71, 94-96). 
 
29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 видала ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила останню, зокрема: представляти її інтереси у відповідній державній нотаріальній конторі з питань оформлення спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину на рухоме та нерухоме майно після смерті ОСОБА_7 ; користуватися та розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду (найм), передавати у заставу тощо) належною їй квартирою АДРЕСА_2 , а також купувати на її ім`я будь-яке нерухоме майно. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Медяник В. А. (номер у реєстрі - 2097) (том 1, а. с. 219). 
 
07 червня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності          від 29 жовтня 2015 року діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким останній придбав за 288 800,00 грн квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (номер у реєстрі - 3-467) (том 1, а. с. 12, 13). 
 
Державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Новотрудівської сільської ради Ковальов С. В. рішенням від 03 червня 2019 року скасував право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру (том 1 а. с. 20). 
 
25 червня 2019 року між ОСОБА_3 як засновником та ТОВ «СЕРТЕКС» складений акт приймання-передання нерухомого майна, за яким назване товариство прийняло до статутного капіталу спірну квартиру. Право власності ТОВ «СЕРТЕКС» на квартиру зареєстровано державним реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецькою Ю. О. (том 1, а. с. 18, 19, 62-65). 
 
05 липня 2019 року між ТОВ «СЕРТЕКС» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, за яким останній придбав спірну квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. (номер у реєстрі - 324) (том 1, а. с. 14, 18, 59, 60, 85). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга на судові рішення по суті спору підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення по суті спору повною мірою не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. 
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 
 
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. 
 
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. 
 
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
 
Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
 
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
 
Довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя. 
 
Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. 
 
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. 
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 
 
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. 
 
Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. 
 
При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. 
 
Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень. 
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня                        2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19. 
 
Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Головними елементами правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. 
 
У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 
 
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України. 
 
Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. 
 
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є:                       1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. 
 
Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. 
 
У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15 (провадження № 61-11797св18) вказано, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. 
 
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 395/417/20 (провадження № 61-7308св21) міститься висновок про те, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Задовольняючи позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 07 червня 2018 року, з посиланням на статтю 232 ЦК України, суди попередніх інстанцій вважали, що ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності, відчужила за договором купівлі-продажу квартиру, при цьому довіритель  ОСОБА_3 не схвалювала зазначений правочин та не отримувала грошових коштів від продажу своєї квартири.  ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_3 за довіреністю від 29 жовтня 2015 року, продаючи трикімнатну квартиру позивача своєму родичеві - відповідачу  ОСОБА_1 , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам ОСОБА_3 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя, зокрема, зважаючи, що ціна квартири, визначена у договорі, не відповідала її ринковій вартості. 
 
Крім того, після укладення договору купівлі-продажу від 07 червня 2018 року ОСОБА_3 продовжувала мешкати у вказаній квартирі та здійснювати витрати на її утримання, тобто спірне майно не переходило у фактичне користування іншої сторони договору (покупця), що, у свою чергу, свідчить про відсутність у ОСОБА_3 волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину. 
 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після укладення договору купівлі-продажуОСОБА_3 продовжувала проживати у спірному житлі за угодою з покупцем, зокрема, що право користування квартирою та, відповідно, обов`язок самостійно вносити плату за комунальні послугиу неї виникли на підставі договору найму (оренди) житла. 
 
Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені судами попередніх інстанцій, свідчить про наявність зловмисної домовленості  ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від імені  ОСОБА_3 , з іншою особою -  ОСОБА_1 під час укладання договору купівлі-продажу належної  ОСОБА_3 квартири, оскільки договір укладено з близьким родичем, а кошти передані не були. 
 
Наведене давало судам підстави для висновків щодо наявності умислу у діях представника, домовленості сторін оспорюваного договору щодо переслідування власних інтересів всупереч інтересам  ОСОБА_3 . 
 
Схожі за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19) та     від 24 січня 2024 року у справі № 523/3919/19 (провадження № 61-12069св22). 
 
За таких обставин, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2018 року, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у позові  ОСОБА_1 , оскільки у цьому конкретному випадку задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору автоматично виключало задоволення первісного позову. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 357/6663/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15, від 07 серпня         2019 року у справі № 753/7290/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими для всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюють суди на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)). 
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19). 
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили свої судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справах, не суперечать висновкам, зробленими судами під час розгляду цієї справи. 
 
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, оскільки у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник, встановлено обставини, відмінні від тих, які встановлено у цій справі. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що питання визнання правочину як такого, що вчинений представником з перевищенням повноважень або без повноважень, регулюється статтею 241 ЦК України, є неспроможними, оскільки суди попередніх інстанцій не застосовували до спірних правовідносин згадану норму матеріального права, а задовольнили позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених частиною першою статті 232 ЦК України, тобто кваліфікували оспорюваний правочин, як вчинений внаслідок зловмисної домовленості. 
 
Отже, встановивши фактичні обставини, суди правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковими посилання та висновки судів попередніх інстанцій про те, що за змістом довіреності від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси виключно з питань оформлення спадщини та одержання свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , у зв`язку з чим укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відбулося поза межами наданих повноважень. 
 
Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що за змістом довіреності від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 не лише представляти її інтереси з питань оформлення спадщини на належне спадкодавцю нерухоме майно (частку у спірній квартирі), а також надала повноваження вчиняти правочини від імені сторони, яку вона представляє, у тому числі після одержання свідоцтва про право на цю спадщину здійснювати продаж спірної квартири. 
 
Отже, доводи касаційної скарги щодо ширшого змісту повноважень представника, визначених у довіреності від 29 жовтня 2015 року, є слушними, тому наведені судами попередніх інстанцій мотиви для задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору є частково помилковими. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, то оскаржувані судові рішення в частині наведених судами попередніх інстанцій мотивів для задоволення позову  ОСОБА_3 необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Щодо вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом понесених судових витрат на професійну правничу допомогу 
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації. 
 
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
 
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. 
 
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). 
 
Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. 
 
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення. 
 
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. 
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
 
Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
 
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 
 
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження        № 12-171гс19)). 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268). 
 
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) міститься висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). 
 
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження                   № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження     № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження     № 61-44217св18). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що «учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо». 
 
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що у задоволенні цього позову відмовлено, а  ОСОБА_2 надані належні докази (додаткову угоду (додаток) до договору про надання професійної правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом) на підтвердження понесених витрат. Разом із тим, врахувавши наявність клопотання позивача про зменшення розміру правничої допомоги та взявши до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, суд першої інстанції правильно виснував, що заявлений відповідачем розмір витрат підлягає зменшенню з 51 200,00 грн до 35 000,00 грн. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що під час вирішення питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом понесених судових витрат на професійну правничу допомогу суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
 
У постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 зазначено, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. 
 
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18,      від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. 
 
Висновки суду першої інстанції у цій справі не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у зазначених постановах, оскільки, вирішуючи питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував такі критерії, як складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, необхідність вчинення процесуальних дій та їх значимість, у зв`язку із чим виснував, що заявлений відповідачем розмір витрат підлягає зменшенню. 
 
При цьому долучені до заяви про ухвалення додаткового рішення стороною відповідача за первісним позовом докази (додаток до договору про надання професійної правничої допомоги, в якому саме сторони визначили фіксований розмір гонорару адвоката; акт приймання-передачі наданих послуг з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; довідка про проведення клієнтом розрахунку з адвокатом) подані у визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденний строк після ухвалення основного рішення та були достатніми для вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування відповідачу за первісним позовом понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, про що правильно вказав апеляційний суд. Водночас недолучення до вказаної заяви самого договору про надання професійної правничої допомоги за обставин наявності його копії у матеріалах справи не єпідставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з їх недоведеністю. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної у касаційних скаргах підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалене за заявою ОСОБА_2 , та постанова апеляційного суду в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення спору по суті змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; 
 
касаційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалене за заявою ОСОБА_2 , та постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки оскаржувані судові рішення по суті спору змінені тільки в частині наведених судами попередніх інстанцій мотивів для задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 квітня 2022 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року задовольнити частково. 
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 квітня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року, ухвалене за заявою  ОСОБА_2 про розподіл судових витрат,та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без задоволення. 
 
Додаткове рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року, ухвалене за заявою ОСОБА_2 про розподіл судових витрат, тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня            2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	О. М. Ситнік